ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6667/21 Справа № 212/1545/19 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Кислиця І.В.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року, ухваленого суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 19 квітня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, який був уточнений в процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 21.08.1987 року по 29.04.2015 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. За період шлюбу сторонами було придбане майно, а саме 16.10.1998 року трикімнатна квартира, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 90 400,00 грн.; 28.10.2003 року автомобіль марки «СУБАРУ», 1999 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 » вартістю 106 550,00 грн.; грошові кошти з нарахованими відсотками, розміщені на депозитних рахунках у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на загальну суму 262 944,00 грн.

Відповідач, після розірвання шлюбу, без її згоди та без її відома, розпорядився спільними грошовими коштами та самостійно користується спільним автомобілем.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.07.2020 року трикімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визнана спільною сумісною власністю та за ними з відповідачем визнано право власності по 1/2 частини.

Позивач просила поновити строк звернення до суду та визнати автомобіль марки «СУБАРУ» модель ЛЕГАЦИ, 1999 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 » та грошові кошти з нарахованими відсотками, розміщені на депозитних рахунках у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в сумі 262 944,00 грн. спільною сумісною власністю подружжя та здійснити розподіл майна наступним чином: визнати за відповідачем право особистої власності на автомобіль марки «СУБАРУ» модель ЛЕГАЦИ, 1999 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 » та на 1/2 частку банківських вкладів спільно нажитих подружжям грошових коштів в сумі 131 472,00 грн.; визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на 1/2 частку банківських вкладів, спільно нажитих подружжям грошових коштів в сумі 131 472,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості компенсації вартості 1/2 частки автомобілю, грошові кошти в сумі 53 275,00 грн., та в якості компенсації 1/2 частки банківських вкладів спільно нажитих подружжям, грошові кошти в сумі 131 472,00 грн., та судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені нею до відповідача позовні вимоги та стягнути з відповідача на її користь судові витрати у виді судового збору за подачу позову до суду першої інстанції, за подачу апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а також витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 6 000 грн. та в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000 грн.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу за її та її представника ОСОБА_3 відсутності чим порушив права сторони позивача, встановлені у ст.ст.12,15,43,58 ЦПК України. Вказує, що в її діях та діях її представника ОСОБА_3 відсутній факт зловживання процесуальними правами, а причини пропуску ними судових засідань, в тому числі й 12 квітня 2021 року є поважними, оскільки підтверджуються доданими до скарги відповідними документами.

Окрім того, позивач наголошує на тому, що суд першої інстанції, розглянувши справу за відсутності сторони позивача позбавив її права під час судового розгляду висловити свої заперечення проти заяви відповідача про застосування строку позовної давності, поданої 04.02.2021.

Позивач вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам, викладеним нею у заяві від 13.02.2019 року про поновлення строку звернення до суду за захистом прав (строку позовної давності), де вона зазначала, що їх подружжя у лютому 2017 року зверталось до нотаріальної контори для належного оформлення розподілу їх спільно нажитого майна, однак договір не було укладено, оскільки усе майно ОСОБА_2 на той час знаходилось під арештом з 16.07.2009 року, накладеним Другою криворізькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови про накладення арешту на майно від 13.07.2009 СВ ПМ СДПІ ГМК в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області, за реєстраційним номером обтяження:8885886 (довідка додана до скарги).

Також, позивач звертає увагу на те, що незважаючи, що позовна заява у цій справі була подана нею у лютому 2019 року, однак у грудні 2018 року вона подавала зустрічну позовну заяву про поділ майна подружжя у справі №212/2834/18, у прийнятті, якої їй було відмовлено, у зв`язку з чим, вона вимушена була повторно звернутися до суду з окремим позовом з тих самих підстав та з тим самим предметом позову, який розглянуто у даній цивільній справі №212/1545/19.

Позивач вважає, що з викладених вище обставин справи, початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з лютого 2017 року, коли вона дізналася про порушення свого права через арешт усього майна, належного чоловіку ОСОБА_2 , тому порушення строку позовної давності відсутнє, оскільки із зустрічним позовом вона перший раз зверталася до суду у грудні 2018 року, тобто через 1 рік та 10 місяців та вдруге звернулася до суду у лютому 2019 року до двох років після порушення її права у лютому 2017 року. Зазначене спростовує висновок суду першої інстанції про те, що після розірвання шлюбу з відповідачем вона в трирічний період не пред`являла будь-яких претензій відповідачу щодо розподілу спільного майна, а навпаки доводить наміри сторін щодо розподілу спільно нажитого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 просить відмовити позивачу в задоволенні її апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін, вважає рішення законним і належним чином обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 , які, кожна окремо підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, думку представника відповідача ОСОБА_4 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача, з викладених у відзиві підстав, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21 серпня 1987 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Жовтневим відділом РАЦСу м.Кривого Рогу, актовий запис №859, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 .

29 квітня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 .

Як вбачається з матеріалів справи за час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно:

- автомобіль марки «СУБАРУ» модель ЛЕГАЦИ, 1999 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серія НОМЕР_4 від 28.10.2003 року, одноособовим власником є відповідач ОСОБА_2 ;

- грошові кошти, які розміщені 08.11.2013 року, 16.01.2014 року, 19.08.2014 року, 19.11.2014 року, 20.01.2015 року, на депозитному рахунку у ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", відповідно до договору про банківський строковий вклад (депозит), який відкритий на відповідача ОСОБА_2 , сума становить 262 944,00 грн.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 18.02.2017 року середня ринкова вартість аналогічного транспортного засобу марки «СУБАРУ» модель ЛЕГАЦИ, 1999 року випуску, станом на 18.02.2017 року складає 106 550,00 грн.

Суд дійшов висновку, що є підстави для визнання автомобіля марки «СУБАРУ» модель ЛЕГАЦИ, 1999 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », власником якого є відповідач ОСОБА_2 та грошових коштів, які розміщені на депозитному рахунку у ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", відкритий на ім`я ОСОБА_2 , сума становить 262 944,00 грн. спільним майном подружжя сторін та його поділу, і сторони погодились з таким висновком суду, оскільки в цій частині рішення ніким не оскаржується.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі, взяв до уваги клопотання відповідача ОСОБА_2 та його представника щодо застосування строку позовної давності та не знайшов підстав для поновлення такого строку позивачу ОСОБА_1 , з підстав невстановлення в судовому засіданні поважності причин пропуску строку на звернення з позовом до суду, проте з таким висновком суду не погодилась сторона позивача, подавши апеляційну скаргу на рішення суду у цій частині.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції та погоджується з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, виходячи з наступних підстав.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень ст.70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що є підстави для визнання автомобіля марки «СУБАРУ», власником якого є відповідач ОСОБА_2 та грошових коштів, які розміщені на депозитному рахунку у ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", відкритий на ім`я ОСОБА_2 , спільним майном подружжя і це майно підлягає поділу між ними у рівних частках.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, який у даній справі слід рахувати з дня розірвання шлюбу між сторонами, а саме з 29.04.2015 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини другої статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня

2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги позивача про те, що строк звернення до суду з цим позовом необхідно відраховувати не з дня розірвання між сторонами шлюбу, а з дня звернення сторін у лютому 2017 року до нотаріальної контори для належного оформлення розподілу їх спільно нажитого майна.

Так, матеріалами справи підтверджено, що під час розгляду іншої справи №212/2834/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ ч. квартири, в судовому засіданні 11 лютого 2020 року відповідач ОСОБА_1 пояснювала про намір подружжя розподілити майно в нотаріальному порядку, ще у лютому 2017 року, однак цей розподіл не відбувся з причин, що не залежали від сторін, оскільки під час звернення до нотаріуса було з`ясовано, що усе майно ОСОБА_2 на той час знаходилось під арештом з 16.07.2009 року, накладеним Другою криворізькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови про накладення арешту на майно від 13.07.2009 СВ ПМ СДПІ ГМК в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області, за реєстраційним номером обтяження:8885886 (довідка додана до скарги), що зокрема підтверджено копією звукозапису судового засідання, доданого до апеляційної скарги.

Окрім того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_1 підтвердила звернення сторін до нотаріуса у лютому 2017 року з метою поділу майна в нотаріальному порядку та відмову нотаріусу оформити відповідний договір через наявність обтяжень, накладених на майно.

Також матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 у грудні 2018 року під час розгляду справи №212/2834/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ ч. квартири, зверталася до суду першої інстанції із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, а саме ОСОБА_1 , в якому просила суд визнати спільним майном подружжя: трикімнатну квартиру, автомобіль марки СУБАРУ та грошові кошти, розміщені на депозитних рахунках у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», однак ухвалою Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року їй було відмовлено у прийнятті зустрічного позову через порушення строків його подачі (а.с.33-39, т.2).

Позивач ОСОБА_1 , отримавши 11.02.2019 року відмову у прийнятті зустрічного позову, 21 лютого 2019 року звернулася до суду з окремим позовом (а.с.3, т.1).

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно виходив з того, що позовна давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права почала відраховуватись з дня розірвання шлюбу, тобто з квітня 2015 року, оскільки сторони, ще у лютому 2017 року намагалися поділити спільне майно, звернувшись до нотаріуса, однак, встановивши, що такий поділ нотаріус не може оформити через арешт накладений, ще у 2009 році на належне ОСОБА_2 майно, сторони, кожен окремо звернулися з позовами до суду.

Позивач із зазначеним позовом звернулася до суду 21 лютого 2019 року, тобто в межах строку позовної давності, тому суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ майна через подачу позову з порушенням строків позовної давності, що є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового про повне задоволення,заявлених позовних вимог.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.

Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

1. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так на підтвердження вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суду надано наступні докази: Договір про надання правової допомоги від 23 листопада 2018 року, ордер адвоката від 23.11.2018, квитанція про сплату за юридичні послуги адвокату від 07 грудня 2018 року на суму 6000 грн. (а.с.32-35, т.1), а також Договір про надання правової допомоги від 15 травня 2021 року, Додаток до Договору про надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції від 15 травня 2021 року, ордер та свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю та квитанцію про сплату за юридичні послуги від 15 травня 2021 року на суму 3000 грн. (а.с.43-46, 48, т.2).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Беручи до уваги надані позивачем до місцевого та апеляційного суду докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів враховує такі обставини як складності цієї справи; тривалість участі представника позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції; час, об`єктивно необхідний для підготовки позовної заяви, інших процесуальних документів, поданих до суду першої інстанції, а також апеляційної скраги, поданої до суду апеляційної інстанції і погоджується з розміром витрат на оплату правничої допомоги, заявлений до стягнення позивачем в сумі -9000 грн., з яких 6000 грн. в суді першої інстанції та 3000 грн. в суді апеляційної інстанції, який є співмірним із складністю справи та обсягом фактично виконаних робіт (наданих послуг).

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи видно, що позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір в сумі 1969,50 грн. (а.с.45, т.1), при подачі апеляційної скарги на оскаржуване судове рішення, позивачем сплачено 2954,26 грн. (а.с.1, 50, т.2), що разом становить 4923,76 грн., який, враховуючи задоволення позову у повному обсязі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:

-автомобіль марки СУБАРУ модель ЛЕГАЦИ, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , придбаний 28 жовтня 2003 року, вартістю 106 550 (сто шість тисяч п`ятсот п`ятдесят) гривень;

- грошові кошти на загальну суму 262 944 (двісті шістдесят дві тисячі дев`ятсот сорок чотири) гривні 00 копійок;

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 , право особистої власності на автомобіль марки СУБАРУ модель ЛЕГАЦИ, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 , вартістю 106 550 (сто шість тисяч п`ятсот п`ятдесят) гривень та Ѕ частку банківських вкладів спільно нажитих подружжям грошових коштів в сумі 131 472,00 (сто тридцять одна тисяча чотириста сімдесят дві) гривні 00 копійок.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_7 , право особистої власності на Ѕ частку банківських вкладів спільно нажитих подружжям грошових коштів в сумі 131 472,00 (сто тридцять одна тисяча чотириста сімдесят дві) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_7 , в якості компенсації вартості Ѕ частки автомобілю, грошові кошти в сумі 53 275,00 (п`ятдесят три тисячі двісті сімдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_7 , в якості компенсації вартості Ѕ частки банківських вкладів спільно нажитих подружжям грошових коштів в сумі 131 472,00 (сто тридцять одна тисяча чотириста сімдесят дві) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_7 понесені судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій в загальному розмірі 4 923,76 (чотири тисячі дев`ятсот двадцять три гривні) 76 копійок та також понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок та в суді апеляційної інстанції в сумі 3000 (три тисячі) гривень, що разом становить 9000 (дев`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: