Справа № 141/506/19
Провадження № 22-ц/801/2177/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Климчук С. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 рокуСправа № 141/506/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №141/506/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2021 року, яке ухвалене суддею Климчуком С.В. в Оратівському районному суді Вінницької області, повний текст складено 13 серпня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи позовні вимоги тим, що 25 квітня 2017 року між сторонами було укладено договір позики (у вигляді розписки), відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 12000 євро, які мав повернути позивачу протягом 24 місяців з дня її отримання, тобто до 24 квітня 2019 року.

27 листопада 2017 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 17000 грн, що за офіційним курсом НБУ на день повернення становило 532 євро. Решти взятих на себе зобов`язань відповідач до 24 квітня 2019 року не виконав.

Таким чином, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 11468 євро та судові витрати.

В свою чергу ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву про визнання недійсним договору позики, яку мотивував тим, що до первісного позову ОСОБА_1 додано ксерокопію розписки ОСОБА_2 від 25 квітня 2017 року. Фігурантами розписки є чотири фізичні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . При цьому, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 цієї розписки не підписали. В розписці містяться підписи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Всі фігуранти розписки приховують певні обставини, які не зазначаються в позовній заяві. Постановою Оратівського районного суду Вінницької області від 07 червня 2017 року визнано винним ОСОБА_5 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

ОСОБА_2 був прийнятий на роботу в ТОВ «Оратівм`ясо» водієм 14 травня 2015 року, а звільнення відбулось 25 квітня 2017 року про що здійснено відповідні записи в трудову книжку. Запис про звільнення здійснено генеральним директором ОСОБА_1 . Саме ОСОБА_1 25 квітня 2017 року в день звільнення ОСОБА_2 позичив кошти в сумі 12 тисяч євро. Суть цієї розписки полягає в тому, що розписка написана під тиском. ОСОБА_1 вимагав від ОСОБА_2 повернути кошти за збитки від аварії, що мала місце 08 квітня 2017 року, оскільки водій ОСОБА_5 не впорався з керуванням, допустив наїзд на перешкоду електроопору. ОСОБА_2 на момент ДТП був другим водієм цього авто, проте не здійснював керування цим автомобілем.

Отже, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір позики у вигляді розписки ОСОБА_2 від 25 квітня 2017 року, що надана ОСОБА_1 про отримання коштів в розмірі 12 000 євро терміном на 24 місяці з дня підпису даної розписки.

Ухвалою Оратівського районного суду Вінницької області від 15 квітня 2021 року об`єднано в одне провадження первісний та зустрічний позови.

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2021 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 11468 євро та 3457,48 грн судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, судом неповно та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджено докази та надана їм оцінка, порушено норми матеріального та процесуального права. Просив рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов задовольнити та стягнути судові витрати.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції, виходив з того, що умови договору позики ОСОБА_2 належним чином не виконані, в передбачені договором строки позика не погашена, внаслідок чого у позичальника утворилася заборгованість у розмірі 11468 євро, яка підлягає стягненню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору позики, оскільки всі істотні умови дотримані під час його укладання, а позивачем не доведено факт фізичного чи психологічного тиску на нього під час написання розписки від 25 квітня 2017 року, а також не доведено факт неотримання грошових коштів в розмірі 12 000 євро.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав відповідачу за первісним позовом грошові кошти у розмірі 12000 євро.

Відповідно до умов визначених в борговій розписці, сума боргу 12000 євро повинна була повернута ОСОБА_1 до 24 квітня 2019 року.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 в позові вказав, що 27 листопада 2017 року ОСОБА_2 повернув йому 17 000грн, що за офіційним курсом НБУ на день повернення становило 532 євро. Решта взятих на себе зобов`язань до теперішнього часу ОСОБА_2 не виконана.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За правилами, передбаченими статтями 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо це не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

За положеннями цивільного законодавства, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16З (провадження №№ 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

ОСОБА_2 добровільно підписав розписку, що відповідає його наміру виконувати взяті на себе зобов`язання.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції, з`ясувавши правову природу укладеного сторонами договору, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_2 не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики та у визначений сторонами у договорі позики строк кошти позикодавцю не повернув, отже боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму боргу в розмірі 11468 євро.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

У статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, на підставі зібраних у справі доказів, надав належну оцінку обставинам і доводам, на які посилався ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві, як на підтвердження обставин вчинення вказаного правочину проти справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску (стаття 231 ЦК України) та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вказаних обставин належними і допустимими доказами.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, належними і допустимими доказами не довів факт застосування до нього психологічного тиску з боку інших осіб, вчинення правочину проти справжньої волі, наявність причинного зв`язку між фізичними або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надав доказів на підтвердження тієї обставини, що між сторонами існували інші правовідносини, ніж договір позики.

Крім того, ОСОБА_2 не звертався до правоохоронних органів з приводу застосування до нього насильницьких дій та не вживав заходів на спростування боргової розписки до пред`явлення ОСОБА_1 до нього позову про стягнення коштів.

Таким чином, апеляційний суд дійшов до висновку, що у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження підстав для визнання договору позики недійсним.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 03 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 жовтня 2021 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Стадник І.М.