Справа № 509/3132/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

представниці позивача ОСОБА_1 адвоката Чурсової В.С.

відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Якових Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю 3-їх осіб без самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання правочину недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

3 липня 2020 року, представниця позивача ОСОБА_1 , адвокат Чурсова В.О. звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області, із вищевказаною позовною заявою, в якій просила суд визнати договір про поділ майна подружжя, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у м. Одесі 04.07.2017 року як такий, що вчинений під впливом обману і як наслідок не дійсний, та витребувати майно, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки у подвійному розмірі, виходячи з дійсної оцінки майна, яке буде уточнене після витребування необхідної документації наразі попередня оцінка майна, виходячи з договорів становить 2365600 грн. х 2 = 4731200 грн., стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500000 грн., усі судові витрати покласти на відповідачку ОСОБА_2 , з підстав того, що своїми умисними діями відповідачка ввела позивача в оману, шляхом повідомлення не правдивих відомостей про природу і мету правочину, заволоділа усім нерухомим майном, яке було придбано на спільні кошти, заощаджені під час шлюбу, та продовжує вчиняти позивачу перешкоди у нормальному існуванні і наразі.

Рух справи в суді першої інстанції:

Ухвалою суду від 07.07.2020 року відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання правочину недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди (т. 1 а.с. 74-75).

Ухвалою суду від 07.07.2020 року витребувано докази у ТОВ «Аль-Карім» (ЄДРПОУ 014, що розташоване за адресою: 65014, м. Одеса, вул. Успенська, 39/1, офіс,29) а саме документи на підтвердження розміру майнових прав ОСОБА_2 на квартиру, яка їй належала, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 », та інформацію про теперішнього власника квартири; витребувано у ОК «Гранит» (, що розташований за адресою: 65496, Одеська область, Овідіопольський район, смт. Таїрове, вул. Приміська, 1, офіс, 320) документи на підтвердження розміру майнових прав ОСОБА_2 , на квартири, які їй належали, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та інформацію про теперішніх власників квартир (а.с. 77-78).

Ухвалою суду від 08.07.2020 року вжито заходів забезпечення позову, шляхом накладання арешту з забороною відчуження на: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_9 , квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_6 , квартиру,що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_10 , квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_5 , квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , яка належить ОСОБА_7 , квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , яка належить ОСОБА_8 , квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_7 , яка належить ОСОБА_2 , дачний будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_8 , що належить ОСОБА_2 , автомобіль марки «Lexus RX300», 2004 р.в., що належить ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 104-105).

Ухвалою суду від 16.09.2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення судових витрат відмовлено (т. 1 а.с. 182-183).

Ухвалою суду від 16.09.2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про застосування зустрічного забезпечення позову відмовлено (т. 1 а.с. 184-186).

Ухвалою суду від 03.11.2020 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання правочину недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди та призначено справу до судового розгляду (т. 1 а.с. 225-226).

В судовому засіданні, представниця позивача ОСОБА_1 - адвокат Чурсова В.С. повністю підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 та просила їх задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Якових Є.В. просив суд повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов з додатками, надісланого до суду раніше (08.09.2020 р.) (т. 1 а.с. 148-151).

Треті особи без самостійних вимог на предмет спору : ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в жодне судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань, про розгляд справи за їх відсутності суду не надали (т. 1 а.с. 188-199, 207, 216-219, 221, 235-237, 241-250).

Заслухавши пояснення представниці позивача ОСОБА_1 адвоката Чурсової В.С., а також пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Якових Є.В., а також пояснення свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , дослідивши матеріали справи та додатково надані суду письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути виз начено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Як визначено нормами статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Закріплення загальних засад цивільного законодавства в ЦК України свідчить про підтвердження законодавцем природного права як "першоджерела" цивільного законодавства, що випливає із раціональності і розумності. Структуру природного права становлять норми і норми-принципи, які визначають поведінку людей у суспільстві незалежно від позитивного права, до складу якого, в свою чергу, входять норми цивільного законодавства і міжнародні договори України.

Норми-принципи мають загальнообов`язковий характер, і тому їх дотримання та облік при законотворчості і розгляді конкретних правових ситуацій є обов`язковою вимогою закону. Практичне значення цього положення полягає, зокрема в тому, що суд повинен не лише механістично аналізувати конкретні юридичні документи, але й осмислювати принципи і цілі, що покладено в основу їх прийняття.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Через призму природних принципів справедливості, добросовісності і розумності має оцінюватися і тлумачитися все позитивне і природне право і наслідки його застосування. Основне призначення цього принципу вбачається в «наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, установити об`єктивну істину». Закріплений вітчизняним законодавцем принцип справедливості, добросовісності і розумності має визнаватися не сукупністю трьох принципів, а єдиним принципом, який проявляється в єдності взаємопов`язаних трьох складових, що є традиційним для європейського приватного права.

Справедливість є конкретною та універсальною за сферами використання категорією, що адекватно може бути реалізована через невичерпну багатоманітність правозастосовної діяльності і захищається судом, коли несправедливість стає нестерпною. Добросовісність має «обмежувальну» функцію, згідно з якою правило, обов`язкове для сторін не застосовується настільки, наскільки за даних обставин це буде неприйнятним відповідно до критерію розумності та справедливості. Отже, добросовісність може за даних обставин анулювати чи виключити застосування правил, встановлених законом. У цьому зв`язку всі правила, які створюються сторонами чи законом підпадають під контроль судів не для того, щоб оцінити їх внутрішню справедливість, а для того, щоб вирішити чи не призведе їх застосування в конкретній справі до несправедливих результатів. Суди приймають рішення «contra legem» (тобто, всупереч формальному, державному закону), якщо дотримання норм закону призведе до явно несправедливого щодо сторін результату.

Отже, «концепція добросовісності може використовуватися в будь-якій ситуації, щоб виправити несправедливість, яка б мала місце, якщо б застосовувалися традиційні правила». При цьому сферою застосування справедливості є "виправлення закону там, де він має недоліки через свою загальність".

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Згідно п.п. 2,5-7,19,20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

Згідно із статтями 4,10,203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Під обманом розуміється навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ст. 230 ЦК України).

Так, обман може стосуватись як обставин самого правочину, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; так і обставин, які знаходяться за межами правочину, в тому числі мотиву та мети правочину.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосовує обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдана у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини - є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У рішенні у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ розглядав саме постановлення судового рішення, як дію через яку об`єктивується втручання держави в права особи та навів умови правомірності такого втручання. ЄСПЛ зокрема зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч. 1 ст. 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [GC], № 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (див. рішення у справі «Ентрік проти Франції» (Hentrich v. France) від 22.09.1994 р., серія А № 296-A, с. 19- 20, п. 42). Хоча проблему тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з`ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції (див. рішення у справі «Кушоґлу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria) від 10.05.2007 р., № 48191/99, п. 50)..."

Судом встановлено, що 23.10.1999 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений шлюб в м. Тирасполь, актовий запис № 981 (т.1 а.с. 14-15).

Також судом встановлено, що 03.07.2017 року відповідачка ОСОБА_2 , не ставлячи до відома позивача, звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою в якій просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , з підстав того, що на протязі останніх 9 років життя між ними поступово погіршувались, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, яка датована 30.06.2017 р., що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Приморського районного суду м. Одеси вх. № 68604/17 від 03.07.2017 року (т. 1 а.с. 16-17).

04.07.2017 року, між позивачем ОСОБА_13 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір про поділ спільного майна подружжя, за умовою якого квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 ; квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 та автомобіль марки Lexsus ES 250 2012 р.в., переходять у власність ОСОБА_2 , квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 , автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2005 р.в., та заощаджені грошові кошти у розмірі 1039779, 44 грн., що в еквіваленті складає 40000 дол. США, після укладання цього договору ОСОБА_2 зобов`язується передати у власність позивачу протягом двох місяців, але не пізніше 04.09.2017 року, вказаний договір посвідчено 04.07.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., та зареєстровано в реєстрі за № 3430 (т. 1 а.с. 25-28).

Судом встановлено, і це підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що відповідачка лише після звернення до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про розірвання шлюбу - 03.07.2017 р., вже наступного дня - 04.07.2017 р. укладає з позивачем договір про поділ спільного майна подружжя за умовами якого отримує у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 ; квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 та автомобіль марки Lexsus ES 250 2012 р.в., а отже, - навмисно та цілеспрямованого ввела позивача в оману стосовно факту, який впливає на укладення правочину, не повідомивши останнього, щодо свого дійсного наміру розірвати шлюб з останнім (т. 1 а.с. 16-17,25-28).

Таким чином, відповідачка, шляхом омани спонукала позивача для укладання правочину - пояснивши необхідність укладання вказаної угоди, своїм намаганням нібито уникнути податків та безпроблемним і швидким переоформленням вказаного вище нерухомого та рухомого майна в подальшому, та розподілу у договорі суми заощаджених коштів в сумі 1039779,44 грн. (еквівалент 40000 дол. США).

Так, заочним рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 18.09.2017 року по справі № 522/11925/17 було розірвано шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 , зареєстрований 23.10.1999 року в м. Тирасполь актовий запис № 981 (т. 1 а.с. 19-20).

Суд встановив і це підтверджується змістом вказаного рішення, що ОСОБА_1 не знав ні про подачу вказаного позову про розірвання шлюбу до суду, ні про ухвалене судом рішення, доказом чого є звернення ОСОБА_1 до Приморського райсуду м. Одеси у жовтні 2017 р. з заявою про перегляд заочного рішення суду від 18.09.2017 р., в чому йому було відмовлено ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 19.10.2017 р., а також в подальшому, звернення ОСОБА_1 з апеляційною скаргою до апеляційного суду Одеської області, в якій він зокрема зазначив про свою необізнаність про дати, час та місце судових засідань по розгляду позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та намаганням зберегти сім`ю.

Постановою апеляційного суду Одеської області 19 липня 2018 року, заочне рішення Приморського районного суду від 18.09.2017 року залишено без змін, постанова набрала чинності 19.07.2018 року (т.1 а.с. 21-24).

23 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 , підписує нотаріально посвідчену заяву про отримання від відповідачки грошової суми в розмірі 1039779,44 грн., що в еквіваленті складає 40000 дол. США, вказану заяву посвідчено 23.10.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., та зареєстровано в реєстрі за № 5756 (т. 1 а.с. 29).

Тобто вказана сума отримана позивачем є частиною поділеного між ними майна, а саме заощадженими коштами подружжя, а відплатою позивачеві за договором про поділ спільного майна подружжя від 04.07.2017 р., як про це вказує представник відповідачки у своєму відзиві на позов, що зокрема підтверджується п. 6 договору, яким передбачено, що розподіл спільного майна подружжя здійснюється - без грошових розрахунків (т. 1 а.с. 27).

Суд встановив, що відповідачка, задля створення уяви дійсності своїх намірів, начебто для придбання нерухомості дитині, разом з донькою сторін, підшукували разом об`єкти нерухомості, домовлялись про зустрічі і просмотри квартир з ріелторами свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що вони підтвердили у судовому засіданні, а також свідок ОСОБА_11 повідомила суд, що особисто від позивача дізналася, що останній після розлучення з відповідачкою, залишився проживати з донькою ОСОБА_14 , для якої він підшукував для придбання квартиру, так як він залишився майже без нерухомості, якою обманним шляхом заволоділа колишня дружина (відповідачка).

Судом встановлено, що після підписання оспорюваного договору про поділ спільного майна подружжя від 04.07.2017 р. вже 20.07.2017 р. (тобто через 16 днів) відповідачка терміново, шляхом укладання договору уступки паю переоформлює - на 3-тю особу ОСОБА_9 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 55,56).

1 вересня 2017 року відповідачка шляхом укладання договору уступки паю переоформлює квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 - на 3-тю особу ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 57).

8 серпня 2017 року відповідачка шляхом укладання договору уступки паю переоформлює квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - на 3-тю особу ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 58,119,120).

16 серпня 2017 р. відповідачка шляхом укладання договору уступки паю переоформлює квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 - на 3-тю особу ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 63-64).

11 квітня 2018 року відповідачка шляхом укладання договору дарування переоформлює на 3-тю особу ОСОБА_4 (свою матір) квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , яка в свою чергу, 29 травня 2018 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири (реєстр. № 601) продає її громадянці ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 59-60).

16 травня 2018 року відповідачка шляхом укладання договору уступки паю переоформлює квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 - на 3-тю особу ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 61-62).

Також, судом встановлено, що 08.04.2020 р. до Приморського райсуду м. Одеси був поданий позов ОСОБА_15 до відповідачки ОСОБА_2 , 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ТОВ «Велк» про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, додатком до якого є договір про спільну діяльність подружжя від 07.06.2015 р., в чкому позивач просив суд, встановити факт свого проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з лютого 2015 р. по січень 2020 р., визнати квартиру АДРЕСА_10 та нежитлову будівлю «Заводу по переробці риби та морепродуктів» за адресою : АДРЕСА_11 об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_15 та ОСОБА_2 та визнати право власності на 1/2 частину вищевказаного майна за ним та якого вбачається, що за час шлюбних відносин між позивачем за даним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , остання, користуючись тривалими відрядженням свого чоловіка, проживала з іншим чоловіком, якого вводила теж в оману, позичаючи у нього великі суми грошей, які згідно позову ОСОБА_15 - більше ніж 100000 доларів США. При чому, згідно договору про спільну діяльність подружжя від 07.06.2015 р., доданого до позову ОСОБА_15 , він та ОСОБА_2 як подружжя, дійшли висновку про здійснення спільної діяльності у сфері придбання нерухомості та спільна діяльність подружжя здійснюється ними на підставі принципів законності та доброчесності, результатом якої є вкладення грошових коштів в придбання «Заводу по переробці риби» в м. Теплодар для отримання прибутку, для чого ОСОБА_15 нібито вклав в придбання Заводу 100000 дол. США, які є сімейним бюджетом його та ОСОБА_2 та майно, грошові кошти, матеріали, всі права, отримані від спільної діяльності є спільною власністю подружжя. Розгляд підготовчого судового засідання був призначений на 21.05.2020 р., а вже 19.05.2020 р. від позивача ОСОБА_15 до суду надійшла заява про залишення позову без розгляду з підстав того, що у нього з`явились невідкладні сімейні обставини, які призвели до недоцільності зайняття наразі саме вказаним позовом. На думку суду, заява про залишення позову без розгляду була подана позивачем у зв`язку з відмовою судом у задоволенні клопотання ОСОБА_15 про забезпечення позову, шляхом накладення арештів на 1/2 частину вищевказаного нерухомого майна і безпідставністю цього клопотання (т. 1 а.с. 30-54).

На думку суду, вказаний штучний позов ОСОБА_15 був направлений на штучне позбавлення будь-яких прав позивача за даним позовом ОСОБА_1 на нерухоме майно у виді нежитлової будівлі « ІНФОРМАЦІЯ_4 » за адресою : АДРЕСА_11 придбаного у шлюбі з ОСОБА_2 , або на частку одержаних доходів від діяльності товариства, так як інший предмет вказаного позову - квартира АДРЕСА_10 була придбана відповідачкою в особисту приватну власність за нотаріально посвідченим договором дарування від 19.04.2017 р. (реєстр. № 2043) та її особистою власністю і не підлягає поділу.

Суд з`ясував, що за рік під час слухання справи про розірвання шлюбу в Приморському райсуді м. Одеси та апеляційної інстанції та під час знаходження позивача за межами України, відповідачка вчиняє дії, щодо відчуження вказаного майна, оформлено угодою про поділ спільного майна подружжя, на користь третіх осіб, що на думку суду, свідчить про навмисне введення позивача в оману щодо дійсних обставин вчинення правочину на невигідних для позивача обставин та з урахуванням аналізу та оцінки усіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин був вчинений під впливом обману та суперечить принципам «належного урядування», юридичної визначеності, верховенства права, справедливості, добросовісності та розумності, оскільки позивач несе негативні наслідки у зв`язку з веденням його в оману відповідачкою ОСОБА_2 - під час здійснення правочину, а тому позов в частині визнання оспорюваного нотаріально посвідченого договору про поділ спільного майна подружжя укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 04.07.2017 р. (реєстр. № 3430), як такий, що вчинений під впливом обману, слід задовольнити з огляду на те, що позивач, підписанням оспорюваного договору штучно позбавився значної кількості нерухомого майна, придбаного за час шлюбу з відповідачкою і вказане майно було відчужено не в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.п. 10,26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції - може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України - добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень). Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред`явити позов про визнання такого правочину недійсним.

З огляду на відсутність можливості реалізації третіми особами права на отримання відшкодування є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині витребування майна, слід відмовити підстав, описаних вище.

Також, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 230 ЦК України, за якою сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі, слід задовольнити позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивача збитки у подвійному розмірі, виходячи з визначеної позивачем у позові, а саме вартості майна, вказаної у вищевказаних договорах і становить 47311200 грн.

ВСУ та ВП ВС сформовано підхід, за яким моральна шкода за порушення договору не може бути компенсована, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором.

Аналогічний висновок викладено у постанові ВСУ від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 , від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1790цс15, постанова ВП ВС від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Нотаріально посвідченим договором про поділ спільного майна подружжя від 04.07.2017 р. (реєстр. № 3430), укладеного між позивачем та відповідачкою, за ініціативою останньої - не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення його умов, а також позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди у сумі 500000 грн., що дає підстави суду для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Отже, за результатами з`ясування та дослідження судом обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ЦПК України, суд дійшов висновку про існування підстав для часткового задоволення позову.

З відповідачки на користь позивача, в порядку ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в сумі 10510 грн., сплачених позивачем при подачі позову і підтверджених документально (а.с. 1).

Керуючись ст. ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 202,203,205,207,230 ЦК України, Постановою Верховного Суду України у від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-202цс15, Постановою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 211/2199/16-ц, Постановою Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недіи?сними», ЄКПЛ, Практикою ЄСПЛ, суд,

В И Р І Ш И В :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю 3-їх осіб без самостійних вимог на предмет позову: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання правочину недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково ;

2.Визнати недійсним нотаріально посвідчений договір про поділ спільного майна подружжя, укладений між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) - 04.07.2017 року (реєстр. № 3430), як такий, що вчинений під впливом обману ;

3.Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) - збитки у подвійному розмірі у сумі 4731200 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у сумі 10510 грн. ;

4.В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений та підписаний 31.03.2021 р.

Суддя Гандзій Д.М.