Єдиний унікальний номер справи 484/5561/19
Провадження №22-ц/812/553/21 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 березня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегія суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Ремського Є.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 18 листопада 2020 рокуо 14 годині 01 хвилина, в приміщенні того ж суду, під головуванням судді Панькова Д.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Кумари» про розірвання договору оренди землі, зобов`язання повернути земельну ділянку та стягнення заборгованості зі сплати орендної плати,

в с т а н о в и в:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 пред`явила до Приватного сільськогосподарського підприємства «Кумари» вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

01 жовтня 2010 року між батьком позивача - ОСОБА_3 та відповідачем було укладено договір оренди землі, яка належала тому на праві приватної власності.

Вказаний договір було зареєстровано у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Кумарівській сільській раді 09 грудня 2010 року за реєстровим № 30.

За умовами договору оренди землі (п. 2 Договору), її батько передав відповідачу в оренду земельну ділянку розміром сільськогосподарського призначення, загальною площею 4,95 га, кадастровий № :01:000:0394, яка розташована на території Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області строком на 49 років, тобто до 09 грудня 2059 року.

Відповідно до п. 8 вищевказаного договору, орендна плата вноситься Орендарем в грошовій формі та становить 1 632 гривень.

Посилаючись на те, що згідно із змінами, внесеними Указом Президента України від 19 серпня 2008 року N 725/2008 до Указу Президента України від 2 лютого 2002 року N 92/2002 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)", плата за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) має становити не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю), проте в договорі сума орендної плати не відповідає чинному земельному законодавству.

Станом на 01 жовтня 2010 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки складала 54 400 гривень. Тому й орендна плата (3% від нормативно грошової оцінки) складала на той момент 1 632 гривні.

Така нормативно-грошова оцінка була з 2010 по 2011 роки. Проте з часом, вона поступово почата збільшуватися.

Так, з 2012 року по 2014 рік вона складала 91 512 гривень 61 копійок. Таким чином орендна плата за ці роки складала 2 745,38 гривень на рік (91512,61грн х 3%).

В 2015 році нормативно-грошова оцінка складала 114 304 гривень ,95 грн., а відповідно, орендна плата за ці роки складала 3 429,15 грн. на рік (114304,95 грн. х 3%.)

З 2016 по 2017 рік оцінка землі становила 137 154,52 гривень, а орендна плата за ці роки складала 4 114,64 гривень на рік (137154.52 грн. х 3%).

З 2018 по 2019 рік оцінка землі складала 78 106,22 гривень, а орендна плата за ці роки складала 2 343,19 грн. на рік (78 106,22 гривень х 3%).

Згідно з п. 8 та п. 30 зазначеного договору відповідач щорічно та своєчасно зобов`язаний був сплачувати йому орендну плату до 01 грудня кожного року оренди.

17.04.2015 року, після смерті батька, позивач стала власником його земельної ділянки розміром 4,95 га кадастровий № :01:000:0394, яка розташована на території Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, підтвердженням чого є відповідне рішення суду.

16.06.2015 року вона надсилала відповідачеві листа, в якому просила, в зв`язку з отриманням у власність вищевказаної земельної ділянки, сплачувати їй орендну плату у розмірі 3% від нормативно грошової оцінки та переукласти з нею договір оренди земельної ділянки та, за можливості - розірвати його.

Проте, відповідач надав відповідь вих.№ 165 від 02.07.2015 року про відмову. Також надав копію видаткового касового ордеру від 04.10.2010 року про отримання батьком позивача 16 000 гривень наперед.

Ця оплата, з урахуванням збільшення нормативно-грошової оцінки за відповідні роки, закінчилася у 2015 році, і з цього часу відповідач не здійснював ОСОБА_1 відповідну оплату за договором, починаючи з 2016 року по 2019 рік, чим не виконав вимоги п. п. 8, 30 договору відповідно.

Таким чином, за твердженнями позивача, загальна заборгованість з орендної плати за 2016 - 2019 роки складає 11 844,95 гривень.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила розірвати договір оренди земельної ділянки і зобов`язати повернути земельну ділянку та стягнути з ПрАТ «Кумари» на її користь недоплачену орендну плату у сумі 11 844,95 гривень.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши учасників справи, перевіривши надані сторонами докази, колегія суддів Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції, виходив з того, що за вказаним договором оренди від 01 жовтня 2010 року відсутня заборгованості по орендній платі, яка б давала підстави для розірвання договору оренди спадкоємицею орендодавця, оскільки орендодавцем, ще за життя, видана розписка про отримання ним коштів у сумі 16 000 гривень в рахунок орендної плати за 49 років.

Подальше збільшення нормативної грошової оцінки землі, на якому наполягав позивач, не може бути підставою для перерахунку розміру орендної плати за минулий час, так як орендна плата булла сплачена ще у 2010 році виходячи із зазначеної у договорі оренди нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, частково погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, крім висновку, щодо відмови у стягненні орендної плати, вважає їх не вірними, не обґрунтованими й не законними.

За Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Рішення суду І інстанції не у повній мірі відповідає виписаному.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 жовтня 2010 року між батьком позивача - ОСОБА_3 та ПСП «Кумари» було укладено договір оренди земельної ділянки, яка належала йому на праві приватної власності.

Відповідно до Акта приймання-передачі земельної ділянки в натурі та договору оренди землі, її батько передав відповідачу в оренду земельну ділянку розміром сільськогосподарського призначення, загальною площею 4,95 га, кадастровий № :01:000:0394, яка розташована на території Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області строком на 49 років, тобто до 09 грудня 2059 року (а.с. 8).

Нормативно грошова оцінка земельної ділянки, станом на дату укладення становила 54 400 гривень.

Відповідно до п. 8 вищевказаного договору, орендна плата вноситься Орендарем в грошовій формі та становить 1 632 гривень, що становило 3% від нормативно грошової оцінки землі або в натуральній формі. (а.с. 6-7).

Вказаний договір було зареєстровано у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Кумарівській сільській раді 09 грудня 2010 року за реєстровим № 30.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 квітня 2015 року право на земельну ділянку розміром 4,95 га, кадастровий № :01:000:0394 було визнано за донькою ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом.

Позивач, як новий власник земельної ділянки, звернулася до Орендаря з проханням про сплату їй заборгованості з орендної плати у розмірі 3% від нормативно грошової оцінки, оскільки вона щороку збільшується та переукласти з нею договір та за можливості розірвати (а.с. 11).

На зазначене звернення, ПСП «Кумари» відмовило їй, оскільки зміна власника не є підставою для зміни умов договору або його розірвання (а.с. 12).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено п.1 ч. 1 ст.11 ЦК України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Зазначене у повній мірі стосується і договорів оренди земельних ділянок.

Так, за змістом ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі» (далі - Закон).

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в поряду, передбачених ЗК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно зі статтями 13, 16 Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Оренда земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Таким чином, наявність волевиявлення учасника правочину на укладання угоди, саме на зазначених в ній умовах, вільність такого волевиявлення і відповідність його внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

При цьому, підпис від імені сторони може вчиняти як сама сторона, так і її представник, з дотриманням положень чинного законодавства про представництво.

Частинами першою та другою ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до розписки від 04 жовтня 2010 року та видаткового касового ордеру від 04 жовтня 2010 року на суму 16 000 гривень, наданих представником відповідача, вбачається, що ОСОБА_3 , як зазначено в розписці, отримав оплату в повному обсязі за 49 років оренди земельної ділянки (а.с. 5, 39).

Колегія суддів погоджується з тим, що саме орендодавець видав цю розписку, проте ця оплата була здійснена за використання земельної ділянки, виходячи з нормативно грошової оцінки станом на 2010 рік, тобто станом на дату укладення договору.

У відзиві на позовну заяву, відповідач посилається на те, що враховуючи отриману орендодавцем суму коштів в рахунок виплати орендної плати, заборгованість по орендній платі за 2011-2019 роки відсутня. Починаючи з 2020 року їх підприємство буде проводити розрахунки по орендній платі, з врахуванням сплаченої орендної плати за майбутні періоди (а.с. - 31-35).

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У пункті «д» частини 1 ст. 141 ЗК України зазначено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Таким чином, законодавство передбачає як необхідну умову для розірвання договору оренди землі - систематичне невиконання умов договору, в тому числі і несплату орендної плати.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність.

Належними доказами сплати коштів за оренду є: видатковий касовий ордер, виписаний орендарем та підписаний орендодавцем; видаткова накладна, підписана сторонами; довідка, видана податковою інспекцією, про наявність сплати коштів із земельного податку та оренди землі.

Виплата орендної плати (її частини) у грошовій формі здійснюється через касу підприємства. З наведеної вище розписки не вбачається розрахунку орендної плати, не зазначено, на виконання умов якого саме договору отримано кошти і в якому розмірі.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідачем доведено належними та допустимими доказами вчасну виплату орендної плати за договором оренди від 01 жовтня 2010 року.

Проте, починаючи з 2012 року нормативно-грошова оцінка земельної ділянки зросла і становить 91 512 гривень 61 копійок (2012-2014 рр.), а тому 3% від її вартості складає 2 745 гривень 38 копійок на рік.

В 2015 році нормативно-грошова оцінка складала 114 304 гривень 95 копійок, а тому орендна плата складала 3 429 гривень 15 копійок на рік.

За 2016 - 2017 рік - 137 154 гривні 52 копій, а тому орендна плата 4 114,64 грн. на рік.

За 2018 - 2019 рік складала 78 106 гривень 22 копійок, а тому орендна плата за ці роки складала 2 343 гривні 19 копійок на рік.

Виходячи з викладеного, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню недоплачена сума коштів з орендної плати, виходячи з нормативно грошової, оцінки встановленої чинним законодавством.

При цьому, наведене не є підставою для дострокове припинення договору оренди, як вимагає позивач, оскільки її батько, укладаючи його отримав гроші наперед, а подальше збільшення нормативно-грошової оцінки землі не призвело до зміни сторонами умов договору, в частині розміру орендної плати.

Іншого належними та допустимими доказами стороною відповідача не доведено.

Оскільки, суд 1 інстанції і був іншої думки та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволені позовних вимог в цій частині, то цю помилку слід виправити постановою суду апеляційної інстанції, стягнувши недоплачену суму коштів у розмірі 11 844 гривні 95 копійок.

Інших доводів які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм цивільного, земельного та процесуального права, апеляційна скарга не містить, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення в іншій частині.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Узв`язку з тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, то з відповідача на її користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 357 гривень 10 копійок сплачені ОСОБА_1 у обох судових інстанціях.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року, в частині відмови у стягненні орендної плати та розподілі судових витрат скасувати і, в названій частині, прийняти постанову, якою стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Кумари» на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати, яка недоплачена за період з 2016 по 2019 рр., у сумі 11 844 гривні 95 копійок.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Кумари» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у сумі 1 357 гривень 10 копійок.

В іншій частині рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повн ий текст постанови складено 26 березня 2021 року.