Справа № 509/1398/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кочко В.К.,

при секретарі - Савченко М.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

27.03.2020 р. представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Швець К.О. звернулася до суду з вищевказаним позовом таз урахуванням уточнених позовних вимог просила суд: встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01.01.2004 року до березня 2008 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 2-поверховий житловий будинок, загальною площею 161, 5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; в порядку поділу майна, визнати право власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 земельну ділянку, кадастровий номер: :02:005:2715, площею 0,0622 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису в державному реєстрі прав: 28836302; в порядку поділу майна, визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :02:005:2715, площею 0,0622 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису в державному реєстрі прав: 28836302 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, надала клопотання про забезпечення позову, яким просила суд: накласти арешт та заборонити суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо нерухомого майна у вигляді 2-поверхового будинку загальною площею 162 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 на праві приватної власності та накласти арешт та заборонити суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо нерухомого майна у вигляді земельної ділянки кадастровий номер :02:005:2715 площею 0,0622 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису в державному реєстрі прав 28836302.

ОСОБА_1 обґрунтовуючи позов, зазначив, що з квітня 1986р. він та ОСОБА_4 перебували у шлюбі від якого у них народились діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (після одруження змінила прізвище на ОСОБА_6 ) та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

20.02.1995 р. рішенням Київського районного суду м. Одеси шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Однак, не зважаючи на рішення суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 досягли примирення, зберегли родину і продовжили проживати однією сім`єю в АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_1 відповідно до Акту приватизації, на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.05.2000р. № 4-16683.

Згодом, порадившись один з одним, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як подружжя вирішили продати 3-кімнатну квартиру і за вилучені кошти придбати земельну ділянку неподалік від м. Одеси для подальшого будівництва на ній свого будинку, про який вони так довго мріяли.

Від продажу квартири позивачем було отримано 132 254 грн., що складало на той час приблизно 20 000 доларів США. Частина отриманих коштів (1/3) пішла на придбання подружжям ОСОБА_8 земельної ділянки, площею 0,100 га, що знаходиться в АДРЕСА_4 , інша частина грошових коштів (2/3) на подальше будівництво власного приватного будинку.

Оскільки на час придбання земельної ділянки (2000 рік) ОСОБА_4 ніде не працювала, на відміну від Позивача, який неофіційно працював автослюсарем на СТО, а з 2001 року офіційно майстром виробничого навчання та неофіційно автослюсарем в ПТУ №1, відповідачка мала більше вільного часу для оформлення документів на земельну ділянку, тому Позивач не заперечував, аби вона оформила її на своє ім`я.

Так, 09.06.2000р. ОСОБА_4 за грошові кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_3 придбала земельну ділянку площею 0,100 га.

Починаючи з червня 2000 року родина ОСОБА_8 розпочала будівництво запланованого будинку. Оскільки Позивач має навички зварювальних робіт, він власноруч робив монтаж системи опалення, труб та каналізації, установку опалювального котла (2000 - 2001 р.р.), установку та ремонт паркану (2001 р.), мощення плитки у дворі (2003 р.) та інші ремонтні роботи. Крім того, ОСОБА_1 придбавав будматеріали, привозив їх або організовував їх доставку, та наймав бригади робочих, а Відповідачка клеїла шпалери. Таким чином, подружжя спільною працею сумісно облаштовували своє домоволодіння.

10.04.2003 року відповідачка на підставі свідоцтва про право власності від 10.04.2003р. зареєструвала за собою право приватної власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 161,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_4 .

18.04.2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 обидва зареєструвалися у спірному будинку.

У 2005 році ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вирішили відкрити власний бізнес. Вони зареєструвались, як фізичні особи-підприємці та орендували магазин для роздрібної торгівлі. Функції розподілялись таким чином: ОСОБА_4 контролювала рух коштів та товарів, а ОСОБА_1 здійснював закупівлю та доставку товарів. Для звітування перед податковими органами та ведення бухгалтерської діяльності Позивач надав ОСОБА_4 довіреність.

У 2007 році позивач та відповідачка продали суміжним сусідам частину земельної ділянки - 0,4 га, в результаті чого у сторін залишилось 0,622 га.

Таким чином, до 2008 року у сторін продовжувались шлюбні відносини, вони проживали однією сім`єю, спільними зусиллями побудували житловий будинок, сумісно господарювали, мали спільний бюджет і бізнес, усі питання по веденню домашнього господарства, утриманню житлового будинку, присадибної ділянки вирішували по обопільній згоді і виходячи із взаємних інтересів. Зі спільних коштів ними здійснювались оплата податків, обов`язкових платежів, а також інші витрати по управлінню, утриманню і збереженню спільного майна.

Починаючи з 2008 р. відносини між сторонами стали напруженими, з того часу подружжя ОСОБА_8 припинили проживати однією сім`єю.

06.11.2020 р., на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнає та просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування свої позиції відповідачка зазначає, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 в 1995 році сторони ніколи не мешкали як сім`я, ніякого спільного побуту у них не було, будівництвом спірного будинку ОСОБА_4 займалася самостійно, усі витрати, які були пов`язані з придбанням та транспортуванням будівельних матеріалів були понесені нею особисто, також усі дозвільні документи на будівництво будинку були отримані на ім`я ОСОБА_4 . В свою чергу, ОСОБА_1 ніякого відношення ані до земельної ділянки, ані до будинку не має.

12.02.2021 р., на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не визнає заперечення викладені у відзиві на позовну заяву, вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

У судовому засіданні, яке відбулося 31.05.2021 р., були допитані свідки, заявлені позивачем: ОСОБА_9 (двоюрідний брат ОСОБА_4 ), ОСОБА_10 (сусід ОСОБА_1 ), ОСОБА_11 (сусід ОСОБА_1 ), ОСОБА_12 (сусід ОСОБА_1 ).

Під час судового засідання, яке відбулося 22.09.2021 р., були допитані свідки, заявлені відповідачем: ОСОБА_13 (сусідка сторін у справі) та ОСОБА_14 .

Позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Предметом доказування у даній справі є обставини фактичного проживання сторін однією сім`єю на протязі певного періоду часу, ведення спільного господарства, побуду, спільного бюджету, набуття майна сумісною працею.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі виникли до набрання чинності СК України - до 1 січня 2004 року, а томудо них повинно застосовуватись законодавство, що діяло на час їх виникнення -Кодекс про шлюб та сім`ю України(далі - КпШС України).

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Крім того, пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 1986 по 1995 роки, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.02.1995 р. було розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 продовжили проживати разом, як члени сім`ї та вели спільне господарство, здійснювали спільні витрати та купівлю майна для сумісного користування.

Так, як зазначив позивач та підтвердив відповідач у відзиві на позовну заяву, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 продовжили проживати разом в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , яка на підставі ордеру на житлове приміщення №1443 серії ІР від 02.01.1990р. була надана ОСОБА_4 .

В подальшому, як зазначено у відзиві на позовну заяву, ОСОБА_4 вирішила виписатися з квартири разом зі спільними дітьми та приватизувати її на ОСОБА_1

16.05.2000 р. ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.05.2000р. № НОМЕР_1 зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_6 .

Після цього, ОСОБА_1 за спільним рішенням членів сім`ї здійснив продаж квартири з метою подальшої купівлі земельної ділянки та будівництва сумісного житлового будинку на ній. Вищезазначене підтверджується договорами купівлі-продажу, рішенням виконкому Таїровської селищної ради №131 від 29.06.2000 року. Крім того, це не заперечується відповідачем та підтверджується показами свідків.

З червня 2000 року сторони спільною працею розпочали будівництво житлового будинку, при цьому, будівництво здійснювалося самовільно та власноручй. Зазначене підтверджується наданими сторонами квитанціями та накладними на придбання будівельних матеріалів та показами свідків з обох сторін, допитаними в ході розгляду справи.

14.02.2003 року Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області прийняла рішення узаконити самовільне будівництво житлового будинку, загальною площею 168,5 кв.м., а також господарських будівель за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується рішенням виконкому Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №31 від 14.02.2003р.

Після чого, 24.03.2003 року спірний індивідуальний житловий будинок було прийнято до експлуатації на підставі розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації №200.

18.04.2003 року позивач та відповідачка одночасно зареєструвалися у будинку за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою (випискою із домової книги про склад сім`ї та прописку) від 22.12.2018р. та продовжили проживати разом.

14.07.2005р. до будинку була прописана донька сторін ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 син - ОСОБА_7 , а 12.03.2015р. онуки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Факт сумісного проживання сторін як членів сім`ї з 1995 до 2008 року, ведення спільного господарства, спільних витрат та наявність спільного бюджету підтверджується наданими позивачем та відповідачем доказами, а саме: ряд сумісних фотографій, довідка (виписка з домової книги про склад сім`ї та про прописку) від 22.12.2018р., квитанції та накладні на купівлю будівельних матеріалів, кредитний договір №106/ЗП від 17.06.2005р., договір застави №106/ЗП від 17.06.2005р. на придбання побутової техніки та квитанції сплати за ними, договір замовлення №28 від 07.06.2005р. на кухонний гарнітур, кредитний договір №013/03-4/05-783 від 25.08.2005р., кредитний договір №014/03-5/06-623 від 16.10.2006р. тощо.

Допитані в ході розгляду справи свідки підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю після розлучення та факт їх сумісного будівництва спільною працею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_7 . Свідок ОСОБА_9 , який є двоюрідним братом відповідачки - ОСОБА_4 , підтвердив, щопозивач та відповідачкапісля розлученняпродовжили спільно проживати однією сім`єю на протязі багатьох років, повідомив, що земельну ділянку подружжя купували разом та за вилучені від її продажу кошти спільною працею будували на ній житловий будинок в АДРЕСА_8 , він неодноразово приходив до подружжя в гості, в тому числі, під час будівництва житлового будинку.Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є сусідами ОСОБА_1 в селі ОСОБА_18 , розповіли, що знають подружжя ОСОБА_8 з 2000 року, тобто з самого початку будівництва їх житлового будинку, підтвердили, що з 2003 року родина в`їхала до ще недобудованого будинку та спільною працею продовжувала облаштовувати своє домоволодіння, позивач приймав активну участь у будівництві та власними силами проводив ремонтні роботи, загалом ОСОБА_1 та ОСОБА_4 поводили себе як подружжя, жили разом, вели спільне господарство, мали спільний побут та виховували двох дітей.

Факт сумісного проживання позивача та відповідачки однією сім`єю після розлучення підтвердив також свідок ОСОБА_4 - ОСОБА_13 , яка є сусідкою сторін в селі Мізікевича. Зі сторонами вона знайома з 1997 року, тому була свідком їх сімейного життя ще до сусідства. Так, ОСОБА_13 повідомила, що у 2000 році подружжя ОСОБА_8 здійснило продаж квартири по АДРЕСА_9 та за вилучені кошти придбализемельну ділянку та спільно здійснювали будівництво спірного будинку на ній. При цьому, зазначила, що будинок належить всім членам родини. В 2007 році ОСОБА_13 придбала частину земельної ділянки, належної ОСОБА_4 та підтвердила, що з моменту переїзду до новозбудованого будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали в ньому разом однією сім`єю.

Свідок ОСОБА_19 повідомив, що з ОСОБА_4 знайомий з 2014-2015рр., обставини купівлі земельної ділянки та будівництва спірного житлового будинку не знає та повідомити не може. Зі слів самої відповідачки знає, що вона проживала тривалий час з ОСОБА_1 в будинку за адресою: АДРЕСА_10 , однак період часу повідомити не може. Він допомагав відповідачці з будівництвом сходів приблизно 5 років тому назад.

З огляду на наведене, системний аналіз наявних у справі доказів дозволяє суду дійти висновку про наявність у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам сім`ї, так як між ними на той час склалися усталені відносини, притаманні подружжю - факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, піклування один про одного, виховання дітей, купівля майна для облаштування будинку для спільного користування, участь у витратах на утримання майна.

В свою чергу, суд приходить до висновку, що 2-поверховий житловий будинок, загальною площею 161, 5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, кадастровий номер: :02:005:2715, площею 0,0622 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , набуті ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як членами сім`ї, в результаті спільної праці за спільні кошти, а тому є їх спільною сумісною власністю.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Крім того, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року до березня 2008 року.

Згідно ч.1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

З урахуванням того, що суд вважає доведеним набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_4 права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно, вбачається можливим вирішити питання щодо поділу майна в порядку ст. 372 ЦК України.

Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Аналізуючи докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача про визнання права власності на Ѕ частину будинку та Ѕ частину земельної ділянки в порядку поділу майна, набутого спільно за час спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, підлягають задоволенню.

Згідно положень п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12,13,76-82,89,141,258,259,265 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 р. до березня 2008 р.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_2 житловий будинок загальною площею 161,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна, набутого спільно за час спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу визнати право власності на 1/2 частину будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , земельну ділянку кадастровий номер :02:005:2715 площею 0,0622 га, номер запису в державному реєстрі прав 28836302.

В порядку поділу майна, набутого спільно за час спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :02:005:2715 площею 0,0622 га, номер запису в державному реєстрі прав 28836302 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області, а в разі складання рішення у повному обсязі - з дня складання у повному обсязі.

Суддя В.К.Кочко