Справа № 635/3268/20
Провадження № 2/635/794/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Шинкарчука Я.А.,

секретар судового засідання - Желізова О.А.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Александрової Т.В.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Слюсар А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державний нотаріус Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області Ольховська Лідія Миколаївна, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко Олег Володимирович, про встановлення факту спільного проживання на час відкриття спадщини та визнання нікчемним заповіту, ?

встановив:

У червні 2020 року до Харківського районного суду Харківської області від адвоката Александрової Тетяни Василівни, яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги №1013650 серії ВІ від 09.06.2020, в інтересах ОСОБА_1 , надійшла позовна заява, в якій позивач просить суд:

-встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_3 з грудня 2012 року по час відкриття спадщини на день смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-визнати нікчемним заповіт від імені ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу харківської області Десятниченко О.В. 17 липня 2017 року за реєстрованим номером 1224;

-стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору та витрати на надання правової допомоги.

Короткий зміст позовних вимог

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що на день своєї смерті постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Після її смерті відкрилася спадщина на зазначену квартиру та із заявою про прийняття якої до Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області звернулася 24 липня 2018 року ОСОБА_1 . Листом від 06.04.2020 № 1031/02-14 «щодо надання строку для звернення до суду» Державний нотаріус Харківської державної нотаріальної контори Харківської області Ольховська Л.М. повідомила позивача, що з питання отримання свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 , звернулася спадкоємиця за заповітом ? ОСОБА_2 . У 2018 році позивач звернулася до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою про визнання недійсним заповіту, виданого померлою ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , які було обґрунтовано тим, що померла заповідала все спадкове майно відповідачу під впливом обману із боку останньої, користуючись безпорадним станом. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 липня 2019 року у справі № 635/6208/18, залишеного в силі 24 вересня 2019 року постановою Харківського апеляційного суду, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалою від 05 грудня 2019 року Верховний суд у складі Касаційного цивільного суду відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року у справі № 635/6208/18. Разом з тим, позивач вважає, що заповіт померлої ОСОБА_4 , яким все спадкове майно заповідане відповідачу, є нікчемним в силу положень статей 207, 1247 та 1257 ЦК України, а позивач має право на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України як особа, яка проживала з померлою однією сім`єю на день відкриття спадщини. У зв`язку з викладеним, позивачем вказано, що предмет та підстави відповідного позову є іншими, ніж у 2018 році.

Так, щодо спільного проживання однією сім`єю на день відкриття спадщини, позивачем зазначено, що вона з 2012 року мала фактичні шлюбні відносини та проживала без реєстрації шлюбу разом з сином ОСОБА_3 - ОСОБА_5 . Після того, як фактичні шлюбні відносини позивача з ОСОБА_5 припинилися, ОСОБА_3 запропонувала ОСОБА_1 переїхати жити до неї, адже вони завжди мали гарні стосунки, добре розумілися, позивач завжди нею опікувалася та допомагала їй, в той час як стосунки між ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_5 були погані ? вони часто сварилися та майже не спілкувалися у зв`язку із схильністю ОСОБА_5 до зловживання спиртними напоями. ОСОБА_3 мала проблеми із здоров`ям, з 2012 року в неї дуже сильно погіршився зір, а тому вона потребувала стороннього догляду. Розраховувати на допомогу свого сина ОСОБА_3 не могла, тому і запросила позивачу жити разом. Позивач проживала однією сім`єю разом з померлою ОСОБА_3 з грудня 2012 року до дня її смерті. Проживання позивача однією сім`єю з ОСОБА_3 підтверджується веденням ними спільного господарства, наявністю спільного бюджету та взаємних права та обов`язків (викладені обставини підтверджуються актом від 02.10.2018 обстеження депутатом Пісочинської селищної ради ОСОБА_6 помешкання). Позивач та ОСОБА_3 отримували пенсії, які витрачали на спільні потреби, а позивач на них купувала продукти, з яких готувала їжу та спільно харчувалася з ОСОБА_3 , купувала їй ліки, прибиралась в належній ОСОБА_3 квартирі, де вони мешкали. Також позивач за дорученням ОСОБА_3 готувала та подавала від її імені письмові заяви з різних побутових та соціальних питань до відповідних установ та організацій. Окрім того, під час перебування ОСОБА_3 в лікарні в 2016 році в зв`язку з отриманим нею переломом шийки стегна, позивач опікувалася ОСОБА_3 , а саме, купувала продукти за спільні кошти, готувала їжу для неї та відвідувала ОСОБА_3 в лікарні.

З приводу вимоги про нікчемність спірного заповіту, то позивачем приведено посилання на довідку №182713 від 01 листопада 2012 року до акту огляду МСЕК, якою ОСОБА_3 з 23 листопада 2012 року і безстроково, встановлено другу групу інвалідності за зором, а також вимоги п.п.3.3.3. «Інструкції про встановлення груп інвалідності», затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України 05.09.2011 № 561 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 р. за № 1295/20033, та п. 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 р. № 1317. Відтак, з посиланням на приведені положення позивач наголошує, що наявність у ОСОБА_3 встановленої безстроково інвалідності другої групи по зору унеможливило самостійне прочитання нею заповіту, а у зв`язку з тим, що позивач жила разом з ОСОБА_3 , їй особисто відомо про неможливість померлої прочитати самостійно оспорюваний заповіт, текст якого складений нотаріусом за допомогою технічних засобів із застосуванням дрібного шрифту.

Позивачем, крім того, відзначено, що під час розгляду справи №635/6208/18 в суді першої інстанції, нотаріус Десятниченко О.В. надавав до суду копію з реєстру для реєстрації нотаріальних дій від 17.07.2017, в якому не зазначена дата вчинення нотаріальної дії ? складення та посвідчення заповіту ОСОБА_3 за адресою її проживання. Також, з копії реєстру для реєстрації нотаріальних дій 17.07.2017 вбачається, що в один день із складенням та посвідченням заповіту, ОСОБА_3 видала нотаріально посвідчену довіреність о 17 годині 05 хвилин, проте згідно Витягу № 48436817 від 17.07.2017 про реєстрацію в Спадковому реєстрі приватний нотаріус Десятниченко Олег Володимирович, 17.07.2017 о 17:05 хвилин здійснив реєстрацію оспорюваного заповіту в реєстрі, який був складений та посвідчений о 16 годині 55 хвилин. Тобто, одночасно приватний нотаріус Десянтиченко О.В. здійснював реєстрацію оспорюваного заповіту та посвідчення довіреності ОСОБА_3 , що є неможливим. Місце посвідчення заповіту в Спадковому реєстрі зазначено Харківська область Харківський районний, Приватний нотаріус Десятниченко О.В., що не відповідає місцю посвідчення, зазначеному в оспорюваному заповіті. Отже, згідно вищенаведених документів посвідчення заповіту приватним нотаріусом Десятниченко О.В. свідчать про порушення порядку його посвідчення. Окрім того, із вищенаведених документів вбачається, що текст оспорюваного заповіту був завчасно виготовлений за допомогою технічних засобів нотаріусом Десятниченко О.В., а не зі слів ОСОБА_3 за місцем його посвідчення в квартирі ОСОБА_3 . Як вже зазначалося вище, ОСОБА_3 самостійно прочитати його не могла у зв`язку з наявністю вад зору, що підтверджується встановленням їй безстроково інвалідності другої групи по зору. Таким чином, Позивач стверджує, що заповіт був складений з порушенням порядку його посвідчення, а тому може бути визнаний нікчемним.

Узагальнені заперечення відповідача проти позову

У відзиві на позову заяву (а.с.81-154 том 1), проти позову відповідач заперечує, вважає позов ОСОБА_1 надуманим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стосовно тверджень позивача, що вона нібито проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю з 2012 року, то таке твердження відповідач вважає взагалі не підтверджено, окрім висловлювань самого позивача. Сам нібито факт, що ОСОБА_1 нібито мала фактичні шлюбні відносини та проживала без реєстрації шлюбу з сином ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ніякими доказами також взагалі не підтверджено. Позивач стверджує, що з 2012р. стан здоров`я ОСОБА_3 , а саме зір, дуже сильно погіршився, а тому вона потребувала стороннього догляду. Таке твердження відповідач також бездоказово, адже ОСОБА_3 все життя, аж до смерті займала активну громадську позицію, та відстоювала свої порушені права. Ця обставина підтверджується копіями наданих до суду документів та відповідей на звернення, що написано ОСОБА_3 власноручно саме в той період часу, а саме з 2012 року про якій позивач стверджує, що ОСОБА_3 нічого не бачила та потребувала сторонньої допомоги, зокрема: заява ОСОБА_3 №6257 від 08.07.2015; заява ОСОБА_3 від 14.09.2015; заява ОСОБА_3 від 31.08.2015; заява ОСОБА_3 від 25.08.2015; заява ОСОБА_3 від 21.09.2015; відповідь №9268 від 28.09.2015; нотатки ОСОБА_3 про рух справ на її звернення; заява ОСОБА_3 від 30.12.2013; висновок від 31.12.2015; копія листа від 22.09.2015; висновок від 06.11.2015; висновок від 22.09.2015; висновок від 04.11.2015 з копією пояснень; заява ОСОБА_3 . Прокурору Харківської області від 24.11.2015; заява ОСОБА_3 з особистого прийому від 22.01.2016; заява Прокурору міста Харкова з особистого прийому від 15.03.2016; заява ОСОБА_3 ХМП ОСОБА_7 від 31.01.2017; заява ОСОБА_3 від 25.05.2017; заява ОСОБА_3 від 10.08.2016; угода про завдаток від 18.12.2016; акт обстеження від 05.05.2017; договір про надання соціальних послуг від 28.04.2017; заява від 21.04.2017; карта призначення індивідуальних потреб від 21.04.2017; лист від 03.07.2017 з особистими нотатками ОСОБА_3 . На підставі вказаних письмових доказів можливо зробити висновок про те, що ОСОБА_3 як мінімум з 2015 року аж по момент складання спірного заповіту (липень 2017 року) не тільки вільно сама читала, писала, ходила на особисті прийоми в прокуратуру, складала нотатки про рух її численних заяв в різні органи, а й вела з ними переписку без будь-якої сторонньої допомоги, в тому числі і з боку позивача. Таким чином, твердження позивача про те, що ОСОБА_3 з 2012 року потребувала сторонньої допомоги не відповідає дійсності. ОСОБА_3 сама без сторонньої допомоги вільно читала, писала та чудово все розуміла, незважаючи на другу групу інвалідності по зору. Сам факт нібито проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ведення ними сумісного господарства нічим не підтверджено окрім слів самого позивача. Стосовно акту від 02.10.2018, який складено депутатом Пісочинської селищної ради ОСОБА_6 про те, що нібито з грудня 2012 року із ОСОБА_3 однією сім`єю проживала ОСОБА_1 , відповідачем зазначено, що у відповідності до положень Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» обов`язків та прав складати такий акт, депутат місцевої ради не має. У зв`язку з викладеним, відповідач вказує, що депутат ОСОБА_6 діяла поза межами своїх повноважень, перебрала на себе функцію суду, оскільки встановлення такого роду фактів передбачено ЦПК України в окремому провадженні.

Також, відповідач звернув увагу, що 06 листопада 2013 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла усе належне їй майно ОСОБА_1 ? позивачеві по справі. Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ключніковою В.О. за реєстровим №3548. Тому виникає доречне питання, якщо зі слів позивача ОСОБА_3 з 2012 року нічого сама прочитати та підписати не могла, то тоді хто ж підписав заповіт на позивача ОСОБА_1 06.11.2013? Крім того, 04 лютого 2014 року ОСОБА_3 склала новий заповіт, яким заповіла усе належне їй майно сину ? ОСОБА_5 , вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Одрінською О.В. за реєстровим №5-73. Згідно з копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 22 лютого 2017 року, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . А 17 липня 2017 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла усе належне їй майно ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений 17 липня 2017 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. за реєстровим №1224. Згідно з копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 , виданого 16 березня 2018 року виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З приводу вимог про нікчемність заповіту від 17 липня 2017 року, відповідачем вказано, що єдиною підставою, що вказано в позові для «визнання заповіту нікчемним» є та обставина, що ОСОБА_8 через фізичні вади, а саме встановлення інвалідності II групи по зору, нібито не могла сама прочитати спірний заповіт, тому нотаріус нібито порушив порядок посвідчення спірного заповіту, встановлений статтями 1248, 1253 ЦК України. З посиланням на приведені вище письмові докази відповідач наполягає на тому, що на момент написання та посвідчення заповіту ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та в подальшому аж до смерті, ОСОБА_3 самостійно вільно читала, писала, спілкувалася. За таких обставин до заповіту не можна застосовувати положення ст.ст. 1248, 1253, 1257 ЦК України. Ніяких порушень процедури посвідчення заповіту нотаріусом допущено не було, а тому слід також відмовити позивачеві в позові і з цих підстав.

Процесуальні дії у справі

09 червня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказана цивільна справа надійшла у провадження судді Харківського районного суду Харківської області Шинкарчука Я.А.

Керуючись вимогами частини шостої статті 187 ЦПК України судом направлено запити до Реєстру територіальної громади міста Харків, для отримання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача, яка отримана судом 15.06.2020.

Згідно ухвали суду від 15 червня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

08 липня 2020 року від завідувача Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області Кормілець Ю.М. до суду надійшла заява, в якій остання просить проводити розгляд справи у відсутність представника держнотконтори (а.с. 58-59 том 1).

17 липня 2020 року від приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко Олега Володимировича надійшла заява, в якій останній просить проводити розгляд даної справи у його відсутність, за наявними матеріалами справи (а.с. 60-61 том 1), а 21 липня 2020 року від останнього надійшов лист із копією Реєстру для реєстрації нотаріальних дій щодо запису від 17.07.2017 з реєстровим №1224 (а.с. 62-66 том 1).

В судовому засіданні, яке відбулося 23 липня 2020 року, від представника відповідача ? адвоката Слюсар Андрія Миколайовича подано відзив на позовну заяву, разом з копіями доказів (а.с.81-154 том 1), а представником позивача ? адвокатом Александровою Т.В. долучено до матеріал справи заяву про виклик свідків (а.с 71 том 1).

08 вересня 2020 року від представника позивача ? адвоката Александрової Т.В. подано заяву про продовження процесуальних строків, зокрема, строку подачі відповіді на відзив (а.с. 164-167 том 1), а 09 вересня 2020 року представником позивача подано клопотання про відкладення підготовчого засідання та продовження підготовчого провадження для можливості подачі заяви про виклик свідків та доказів, які не було подано (а.с. 168-169 том 1 ).

01 жовтня 2020 року до суду від представника позивача ? адвоката Александрової Т.В. надійшло клопотання про долучення доказів до справи ( а.с. 179-191 том 1), а також заява про виклик свідка (а.с. 192-193 том 1).

Позивачем 03 листопада 2020 року також до канцелярії суду подано клопотання про виклик свідка (а.с. 196 том 1).

На підставі ухвали суду від 05 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у даній справі та викликано в судове засідання для допиту в якості свідків позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також ОСОБА_6 (а.с. 208-210 том 1).

В судовому засіданні, яке відбулося 19 лютого 2021 року, допитано в якості свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 . Також в судовому засіданні від допиту ОСОБА_11 позивач та її представник відмовились, а відповідач та її представник відмовились від допиту ОСОБА_13 .

В судовому засіданні, яке відбулося 18 березня 2021 року допитано в якості свідка позивача ? ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 та її представник ? адвокат Александрової Т.В. в судовому засіданні підтримали позов та просили його задовольнити, виходячи з приведеного обґрунтування у позові та з огляду на досліджені в ході судового розгляду докази.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ? адвокат Слюсар А.М. заперечували проти задоволення позову, вказавши на його необґрунтованість та безпідставність, в тому числі, з огляду на висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду викладені в постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №635/6208/18, з приводу дотримання вимог законодавства під час складання оспорюваного заповіту.

Фактичні обставини встановлені судом

На підставі довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ №182713 виданої 07 листопада 2012 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 23 жовтня 2012 року встановлено безстроково другу групу інвалідності (а.с. 37 том 1).

З копії акту №1353 огляду МСЕК від 23 жовтня 2012 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено другу групу інвалідності із зазначенням причини ? загальне захворювання (а.с .182-185 том 1).

У відповідності до копії заповіту, посвідченого 04 лютого 2014 року державним нотаріусом Харківської державної нотаріальної контори Одрінською О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №5-73, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіла все своє майно на випадок смерті своєму сину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 146 том 1).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер у місті Харкові 16 жовтня 2016 року, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а.с. 147 том 1).

17 липня 2017 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В. посвідчено та реєстровано в реєстрі за №1224, заповіт від імені ОСОБА_3 , яким остання «перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для мене істотне значення, без застосування до мене фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: все рухоме та нерухоме майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде мені належати на день смерті і на що я за законом матиму право заповідаю ? ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Зміст статей 1235, 1236, 1241, 1245, 1254 Цивільного кодексу України мені нотаріусом роз`яснено. Цей заповіт на моє прохання записаний нотаріусом з моїх слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, прочитаний мною вголос і підписаний мною особисто. Заповіт складено та підписано о 16 годині 55 хвилин в квартирі ,яка є місцем проживання заповідача за адресою: АДРЕСА_1 у двох примірниках, перший з котрих видається заповідачу, другий примірник, що має силу оригіналу, зберігається у справах Десятниченко О.В., приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу» (а.с. 40 том 1).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого виконавчим відділом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області (а.с. 45 том 1).

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до Харківського районного суду Харківської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_3 17 липня 2017 року на користь ОСОБА_2 (справа №635/6208/18). Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 липня 2019 року (а.с. 15-19 том 1) у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 відмовлено, яке постановою Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року залишено в силі. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №635/6208/18 від 15 жовтня 2020 року залишено в силі рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року (а.с. 5-10 том 2).

Окрім приведених документів, у справі були допитані ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та позивач ? ОСОБА_1 , в якості свідків, які з приводу обставин справи повідомили суду наступне.

В судовому засіданні, яке відбулося 19 лютого 2021 року, було допитано в якості свідка ОСОБА_10 . З приводу обставин справи свідок повідомив суд, що він знає померлу ОСОБА_17 та позивача ОСОБА_1 , адже останні приходили в приймальну ОСОБА_19 , де свідок працював з 2002 по 2015 рік. Крім того, інтереси свідка та померлої ОСОБА_4 співпадали, оскільки остання була вчителькою англійської мови, а свідок цікавився вивченням англійської мови, тому з померлою ОСОБА_3 вони також спілкувались англійською. Щодо померлої ОСОБА_20 свідок вказав, що вона багато палила, була різка в судженнях, але справедлива. Свідок надав їй юридичні послуги, а також спілкувались десь до 2018 року. З 2002 року бачив ОСОБА_1 разом з померлою, позивач також була присутня коли свідок приїздив відвідувати померлу. Коли телефонував померлій, часто чув голос ОСОБА_1 . Свідок мав з померлою довірливі відносини, останнім часом у неї зір впав. При свідку були лише розмови, при ньому не було випадків читання чи писання померлою. В смт Пісочині ОСОБА_21 не мешкав ніколи. Коли саме свідок з ОСОБА_20 познайомився, він точно не пам`ятає, але близько 2006-2007 роки, адже вона жила на ОСОБА_22 . Коли саме позивач мешкала на Полтавському шляху в м.Харків із ОСОБА_23 , свідок не може згадати. Відвідував померлу в квартирі в смт Пісочин, ще коли вона відчиняла двері самостійно, а потім відчиняла двері ОСОБА_1 . У лютому і березні 2018 року свідок не відвідував померлу, а останній раз був перед новим роком у 2017 році.

19 лютого 2021 року в судовому засіданні було допитано в якості свідка ОСОБА_6 , яка повідомила суду, що вона мешкає в квартирі АДРЕСА_3 , та є інспектором з питань реєстрації місця проживання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області. Три скликання свідок була депутатом, і саме тоді складала акт депутата про те, що ОСОБА_17 спільно з 2012 року мешкала з ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_2 . Вказаний акт свідок вказала, що він складено зі слів позивача та свідків, які підписали його. Особисто свідок у квартирі, де мешкала померла була декілька разів. Про позивача, померла відкликалась, що це її бувша невістка, і зі слів ОСОБА_3 вони мешкали разом. Свідок бачила позивача в дворі будинку по АДРЕСА_4 , десь два-три рази на тиждень. Про існування спільних коштів у позивача з померлою та ведення ними спільного господарства, свідку не відомо.

19 лютого 2021 року також було допитано в якості свідка ОСОБА_12 , який повідомив суд про те, що із ОСОБА_24 він познайомився давно, але десь з 2012 року він ближче познайомився з нею, адже допомагав возити урожай з огороду. З 2010 року до кінця 2012 року він та позивач спільно використовували погріб. А починаючи з 2012 року свідок на своїй машині допомагав позивачу привозити продукти до смт Пісочин, піднімався в квартиру та спілкувався з ОСОБА_25 . До квартири ОСОБА_26 свідок приїздив лише з позивачем, яка і відкривала двері квартири, самостійно там не бував. В останнє свідок відвідував вказану квартиру десь у лютому 2018 року, тоді померла була блідою та не вставала з ліжка. Також свідку відомо, що померла погано бачила з 2012 року і використовувала дуже сильні окуляри. Про відносини позивача з ОСОБА_23 свідок вказав, що вони спільно мешкали з 2000 по 2009 роки, а у 2010 році розбіглися. Вони не перебували в офіційному шлюбу. Коли помер ОСОБА_23 , свідок не знає, крім того у нього були дуже погані стосунки з матір`ю і свідок ні разу не бачив ОСОБА_23 у неї вдома.

В судовому засіданні 19 лютого 2021 року було допитано в якості свідка ОСОБА_9 , яка повідомила, що мешкає по АДРЕСА_5 . Свідок була сусідкою по огороду із померлою, а відтак влітку на огороді зустрілась з померлою та позивачем, інколи в магазині їх бачила, а також як позивач з померлою кормили котів. Про стосунки між позивачем та померлою свідку відомо лише зі слів останньої, яка говорила, що ОСОБА_1 проживала в цивільному шлюбі із сином померлої (часовий проміжок свідку не відомий) та потім ОСОБА_1 мешкала з померлою. Свідок вказала, що бачила позивача з померлою на огороді разом з 2012 року. У квартирі померлої свідок була лише раз, точно коли саме не може повідомити, не пригадує. Повідомити про обставини сумісного проживання позивача з померлою, свідок не може. В останнє з померлою свідок спілкувалась на огороді десь в літку 2015 року, а після бачила там лише позивача, яка й повідомила про те, що ОСОБА_3 захворіла, а відтак з 2015 по 2018 роки свідок не свідкувалась із померлою.

Також в судовому засіданні було допитано ОСОБА_14 , яка повідомила, що до свідка відповідач звернулась з приводу здійснення догляду за померлою ОСОБА_3 , яка не могла самостійно пересуватись. Свідок здійснювала відповідний догляд померлої лише близько двох місяців (з січня 2018 року до лютого (до кінці) 2018 року), і через особисті труднощі була змушена покинути вказану роботу. У вказаний проміжок виконання своїх обов`язків, свідок бачила позивача у відповідній квартирі один раз, лише вперше коли прийшли до ОСОБА_3 . Виконання своїх обов`язків по догляду за хворою, свідок здійснювала з 8 години до 18 години, шість днів на тиждень, за виключенням неділі. Ключі від квартири, де мешкала померла видала відповідач, яка і здійснювала відповідну плату по догляду за хворою. В ході розмови з ОСОБА_3 , свідок зрозуміла, що ким приходить позивач померлій, конкретики не було. Речей інших осіб в квартирі, де свідок здійснювала догляд за хворою, вона не бачила. За продуктами свідок ходила сама, за кошти, які давала їй сама померла із словами «кошти ОСОБА_28 залишила». На запитання позивача про те, що з січня 2018 по день смерті ОСОБА_3 , за останньою здійснювала догляд компанія «КАРТАС», свідок вказала, що в період коли вона доглядала за хворою, нікого зі сторонніх осіб вона не бачила.

В судовому засіданні 19 лютого 2021 року також була допитана в якості свідка ОСОБА_29 , яка із ОСОБА_3 знайома з 25 років, вони дружили, чоловіка померлої поховали разом, свідок знала всіх родичів померлої. Про відносини з померлою, свідок вказала, що вона вела активний спосіб життя і навчала внука свідка англійської мови. Зі свідком вони були подругами, хоча і багато сварились. Вони навіть разом вибирали квартиру, а у 2011 році поховали чоловіка померлої. Обставини смерті сина померлої свідок не може пояснити, однак син померлої був офіційно одружений на іншій жінці. У свідка були ключі від квартири померлої, яку вона відвідувала десь три рази на тиждень. Коли саме померла переїхала до смт Пісочин, свідок не пам`ятає. Але пам`ятає, що спочатку там мешкала сама ОСОБА_3 , поки у неї були непорозуміння із чоловіком, а пізніше чоловік ОСОБА_3 переїхав до неї в смт Пісочин і жив там з нею до своєї смерті. Близько 2016-2017 років (точних дат свідок не пам`ятає) ОСОБА_3 захворіла та в цей час у неї почала з`являтися ОСОБА_1 , яка до цього мешкала із сином ОСОБА_3 у місті. ОСОБА_1 померла не сприймала як члена родину, хоча ОСОБА_1 у неї і ночувала, але померла скаржилась на неї, що так не прибирає, не миє посуд, в квартирі завжди брудно. Свідок стверджувала, що до 2016 року ОСОБА_1 не мешкала із померлою, а також в квартирі на АДРЕСА_5 ОСОБА_1 до 2016 року свідок не бачила. Свідок бачила ОСОБА_3 в останнє за тиждень до смерті, а також вони разом спілкувались по телефону. З відповідачем свідок познайомилась за рік до смерті ОСОБА_3 .

В судовому засіданні, яке відбулося 18 березня 2021 року, була допитати в якості свідка позивач у даній справі - ОСОБА_1 , яка пояснила, що вести спільне господарство та фактично мешкати за адресою : АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_25 , вона розпочала з грудня 2012 року. Особисті речі позивача та деякі предмети побуту також знаходились в даній квартирі, особливо сезонні, але не всі речі. Інші речі позивача знаходились за адресою її місця реєстрації, у зв`язку з тим, що померла багато палила та в квартирі завжди був стійкий запах тютюну. Спільний побут у свідка з померлою був організований так, що за спільні кошти позивач купувала померлій ліки (для лікування зламаного стегна та проблем з тиском), кошти об`єднувались та лежали разом в одному місці, записували спільні витрати. Позивач зверталась від імені померлої з питань сплати комунальних послуг, заповнювала все, рахувала та сплачувала комунальні платежі. Спільного готували їжу. Взагалі на позивачу було багато обов`язків, адже з 2012 року ОСОБА_3 присвоєно інвалідність ІІ групи, у зв`язку з катарактою ока вона погано бачила, лише силуети. Відтак, померла не ходила по інстанція, не могла себе обслуговувати, а тому свідок писала заяви по інстанція від імені померлої, а остання їх підписувала. Також свідок ходила від імені ОСОБА_26 по інстанціям, в тому числі з приводу отримання довідок в пенсійному фонді та оформлення субсидії. У 2016 році ОСОБА_3 впала і поламала стегно, їй провели операцію і реабілітацію померла проходила в місті Мерефа. Свідок сама викликала померлій швидку допомогу, відвідувала її в лікарні, а також розповіла про те, що через деякий час прийшлось проводити повторну операцію. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. В день її смерті, свідок викликала терапевта, а вже потім за рекомендацією останньої ? швидку допомогу. Але після від`їзду швидкої, через деякий час все ж таки ОСОБА_3 померла, і свідок викликала швидку та поліцію. Після приїзду всіх служб, відповідач та її чоловік відвезли свідка в її квартиру в місті Харкові, після чого остання не змогла вже потрапити до квартири в смт Пісочин. Свідок не знала про існування довіреності померлої на відповідача і про оспорюваний заповіт. Свідок не несла витрати на поховання померлої та не займалась похованням. На запитання представника відповідача про те, чи відповідає дійсності дані про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання позивача згідно паспорту останньої, свідок повідомила, що так ? відповідає, а саме, з 14.09.2011 по 11.04.2018 позивач була зареєстрована за адресою АДРЕСА_6 , з 11.04.2018 по сьогоднішній день позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 . Також свідок вказала, що комунальні платежі за відповідні квартири теж сплачувала. На запитання відповідача про розмір пенсії померлої та спосіб її отримання у лютому 2018 року, позивач відповіла, що їй це не відомо, тоді як з грудня 2017 року позивач отримувала пенсію за померлу знімаючи готівку з картки.

Інших належних та допустимих доказів, які можуть бути використані при ухвалення рішення та для розуміння (оцінки та аналізу), яких не потребуються спеціальних знань, суду не було надано, як і не заявлено інших клопотань.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (стаття 12 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У відповідності до частини першої статі 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд, вислухавши доводи сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні в справі письмові докази та пози свідків за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з наступних висновків.

Щодо встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини

За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статей 1216 та 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

У той же час кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України).

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Необхідною умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем, і визнання позивача спадкоємцем четвертої черги за законом є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_3 , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років.

Суд, із урахуванням наведених норм матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази, показання свідків та пояснення учасників справи, дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_1 факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 протягом п`яти років на момент відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 , визнавши, що відносини ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_3 хоча може і були пов`язані зі спільним побутом, однак лише щодо періоду з 2016 року по момент смерті померлої. Тоді як позивачем не доведено належним доказами обставину, що вона саме з 2012 року по день смерті ОСОБА_3 мешкала з останньою, тоді як покази самого позивача надані в якості свідка в суді мають суперечливий зміст, з огляду на покази інших осіб.

Отже, суд доходить висновку про відсутність обставин, які за диспозицією статті 1264 ЦК України дають підстави вважати ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги.

Твердження позивача про наявність підстав для застосування статті 1264 ЦК України - проживання однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини суд відхиляє, оскільки надані суду докази, лише можуть вказати про спільне мешкання осіб за два роки до смерті померлої.

З урахуванням того, що позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог у частині встановлення факту її проживання із спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, підстав для задоволення її позовних вимог немає.

Стосовно визнання заповіту нікчемним

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просила визнати заповіт нікчемним, що не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

Судом встановлено, що оспорюваний заповіт посвідчений 17 липня 2017 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В. за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, прочитаний вголос заповідачу і підписаний нею особисто. У графі «підпис» міститься рукописний підпис, а вище графи «Підпис» написано від руки «Мною заповіт прочитано уголос та підписаний власноручно». В заповіті також міститься записи «Зміст статей 1235, 1236, 1241, 1245, 1254 Цивільного кодексу України мені нотаріусом роз`яснено» та «Цей заповіт на моє прохання записаний нотаріусом з моїх слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, прочитаний мною вголос і підписаний мною особисто».

Позивач, як на підставі нікчемності оспорюваного заповіту приводить посилання на те, що померла була особою з інвалідністю, ІІ групи за вадами зору. Так, представник позивача та позивач, як підставу нікчемності правочину наполягали на тому, що померла не могла особисто прочитати друкований текст на момент складання заповіту, адже мала вади зору. Однак такі твердження не підтверджені в з ході судового розгляду належними та допустимими доказами, тоді як без надання доказів (висновки експерта/спеціаліста щодо можливості чи не можливості померлої прочитати текст заповіту та підписати його, тощо), такі мають характер припущення.

Посилання позивача на вимоги п.п.3.3.3. «Інструкції про встановлення груп інвалідності», затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України 05.09.2011 № 561 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 р. за № 1295/20033, а також п. 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 р. № 1317, якими визначено критерії встановлення другої групи інвалідності, не доводять обставини, що померла не могла взагалі прочитати текст друкований. Вказані положення містять вказівку, на те, що підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі. При цьому, слід вказати, що підставою для встановлення I групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

Відтак, судом в ході судового розгляду не встановлено, що у момент складення заповіту у ОСОБА_3 були фізичні вади або хвороби, які позбавляли загалі її здатності самостійно прочитати заповіт та вчинити на ньому свій підпис. Належних та допустимих доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача суду позивачем надано не було. Отже, було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту.

Посилання позивача як на одну з підстав визнання заповіту нікчемним на те, що заповіт містить недостовірну інформацію про місце його посвідчення, оскільки місце посвідчення заповіту в Спадковому реєстрі зазначено «Харківська область Харківський районний, Приватний нотаріус Десятниченко О.В.», хоча він фактично підписаний за місцем проживання заповідача, є безпідставними, так як чинне законодавство не пов`язує дійсність/недійсність заповіту з наведеною обставиною.

Крім того, позивач просила визнати заповіт нікчемним, проте такий спосіб захисту своїх прав та інтересів є неефективним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Виходячи з приведеного вище, відсутні підстави для висновку про нікчемність заповіту.

Висновки суду за результатами розгляду справи

Суд дослідивши та оцінивши всі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, зокрема, показань численних свідків, допитаних у судовому засіданні, дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не довела необхідних обставин для задоволення її позовних вимог, що було її процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Питання про розподіл судових витрат вирішується згідно з вимогами статті 141 ЦПК України.

Оскільки в задоволенні позову позивачу відмовлено, в силу вимог статті 141 ЦПК України, судові витрати позивача не відшкодовуються за рахунок відповідача, а тому числі і витрати на правову допомогу.

Інших заяв про компенсацію судових витрат у даній справі до суду не надходили.

Керуючись статями 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218, 234, 256 ЦПК України, суд, ?

ухвалив:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державний нотаріус Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області Ольховська Лідія Миколаївна, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко Олег Володимирович, про встановлення факту спільного проживання на час відкриття спадщини та визнання нікчемним заповіту ? відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_7 , а фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків ? НОМЕР_4 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_9 , реєстраційний номер облікової картки платника податків ? НОМЕР_5 .

Третя особа 1 ? Державний нотаріус Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області Ольховська Лідія Миколаївна, місцезнаходження юридичної особи за адресою: вулиця Євгена Котляра, 4 м.Харків.

Третя особа 2 ? приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко Олег Володимирович, місцезнаходження юридичної особи за адресою: вул.Полтавський шлях, 281 смт Пісочин Харківського району Харківської області.

Повне рішення складено 29 березня 2021 року

Суддя - Я.А. Шинкарчук