ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/3939/19
Провадження №2/201/175/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та визнання недійсними договорів, -

ВСТАНОВИВ:

03 квітня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про поділ майна подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог (в редакції від 03 квітня 2019 року) ОСОБА_3 посилався на ту обставину, що в 19 квітня 2002 року позивач та відповідач уклали шлюб. Під час шлюбу, 11 травня 2007 року, ОСОБА_4 отримала у дар Ѕ частину домоволодіння та Ѕ частину земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . За час шлюбу вказаний будинок було реконструйовано за сумісні кошти. Позивач зазначає, що оскільки вищенаведене домоволодіння за час шлюбу було реконструйовано та його власність значно змінилась, позивач приймав участь в утриманні вказаного майна своїми силами та коштами, згідно ст. 62 Сімейного кодексу України, то частина домоволодіння та частина земельної ділянки, належні ОСОБА_4 , є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу.

27 вересня 2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_3 , в якій останній зазначив відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_6 та просив суд визнати Ѕ частину домоволодіння та Ѕ частину земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, здійснити їх поділ та визнати договори купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння та Ѕ частини земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладені 15 січня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсними.

В обґрунтування поданих уточнень позивач, окрім вищенаведеного, зазначив, що ОСОБА_4 , на його думку, не мала права без згоди ОСОБА_3 на відчуження Ѕ частини домоволодіння та Ѕ частини земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 без його згоди, яку він не надавав, а тому такі договори купівлі-продажу слід визнати недійсними.

20 серпня 2020 року від представника ОСОБА_4 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначила що з 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають в країні Ізраїль. У 2015 році було здійснено реконструкцію, добудову будинку, а саме була збільшена площа будинку до 99, 8 кв.м, після чого було здійснено перереєстрацію спільної часткової власності відповідача на житловий будинок з будівлями та спорудами, та видано свідоцтво про право власності від 09 січня 2016 року. ОСОБА_4 , перед тим, як виїжджати із України до країни Ізраїль зробила довіреність на своїх батьків, 18 листопада 2014 року, щоб вони мали змогу закінчити реконструкцію будинку та узаконити її. Саме за цією довіреністю її батьки від її імені отримали свідоцтво про право власності на будинок 09 січня 2016 року. Реконструкцією будинку займався батько ОСОБА_4 . Діяльність її батька пов`язана із будівництвом, він займався будівничими матеріалами, знаходив їх за низькою ціною і таким чином поступово реконструював будинок. Окрім того у нього був автомобіль ЗІЛ 433 100 рік випуску 1994 на якому він і перевозив всі ці будівельні матеріали. Позивач в свою чергу ніякої участі у реконструкції будинку не приймав. Жодного доказу в справі щодо його участі у реконструкції будинку немає.

04 вересня 2020 року до суду від представника ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив, в якій останній не погодився із обставинами, викладеними у відзиві на позовну заяву та просив задовольнити позовні вимоги.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Звернули увагу суду на те, що 28 травня 2017 року при розірванні шлюбу в Ізраїлі між сторонами було укладено договір, затверджений судом зі справ сім`ї у м. Хайфа, відповідно до умов якого сторони погодилися в майбутньому не пред`являти будь-які позови один до одного, у тому числі й стосовно поділу майна.

Треті особи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Крім того, у судовому засіданні від 05 жовтня 2021 року судом було допитано третю особу ОСОБА_6 в якості свідка, який пояснив, шо він є співвласником спірного домоволодіння та двоюрідним братом відповідачки ОСОБА_7 . У здійсненні реконструкції спірної частини домоволодіння він особисто участь не приймав, хто саме цим займався, він не знає, бачив тільки будівельників. Йому відомо, що ОСОБА_7 продала свою частину домоволодіння ОСОБА_5 , його як співвласника домоволодіння про це повідомляли та він не заперечував надіслав свою нотаріально посвідчену згоду (відмову від свого першочергового права на придбання спірної частки домоволодіння, як співвласника) з Чехії, де він в той час перебував. Наразі, наскільки йому відомо, ОСОБА_5 у цьому домоволодінні не проживає.

Заслухавши пояснення сторін та свідка, дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності, з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в заявах сторін по суті справи і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що 19 квітня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був укладений шлюб, який було розірвано 28 травня 2017 року.

На підставі договору дарування домоволодіння від 11 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Василенком В.М., відповідач ОСОБА_4 набула у власність Ѕ частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, на підставі договору дарування земельної ділянки від 12 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Василенком В.М., відповідач ОСОБА_4 набула у власність Ѕ частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту про зміну розміру часток по АДРЕСА_1 від 01 грудня 2015 року ОСОБА_4 згідно договору дарування від 11 травня 2007 року належить Ѕ частки домоволодіння, а у фактичному користуванні перебуває 42/100 частки домоволодіння.

По справі проведено будівельно-технічну експертизу, відповідно до висновку експерта № 13, складеного 20 квітня 2021 року судовим експертом Копиловою В.М., ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_1 , з урахуванням його місцеположення й забезпеченості інженерними мережами, на 20 квітня 2021 року (дата складення висновку), в стані, зазначеному на технічному паспорті, що діяв 11 травня 2007 року становить 1351133 грн. Ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_1 , з урахуванням його місцеположення й забезпеченості інженерними мережами, на 20 квітня 2021 року (дата складення висновку), в стані, в якому будинок знаходиться на даний час, становить: 2523964,00 грн., а вартість 42/100 частин вказаного домоволодіння 1060065 грн. Окрім цього, у вказаному висновку зазначено, що при виконанні будівельних робіт на об`єкті, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , проектна документація на нове будівництво не розроблялась, інженерні вишукування, відповідно до ДБН А. 2. 1-1 на новій земельній ділянці не проводились, повністю збережено елементи несучих та огороджувальних конструкцій будинку, літ. «А-1» згідно з техпаспортом, що діяв на 11 травня 2007 року. Отже, порівнявши фактично виконані будівельні роботи на об`єкті, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , з вимогами ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» та вимогами ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», можливо сказати, що виконані будівельні роботи відносяться до виду реконструкції.

Таким чином, вартість всього житлового будинку внаслідок добудови і проведення ремонтно-будівельних робіт за період сумісного проживання подружжя збільшилася на 117283,00 грн.

В подальшому, 15 січня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договори купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння та Ѕ частини земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1

Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України вказано, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України зазначено, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (ч.1 ст. 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 СК України).

У ст. 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду в постанові № 214/6174/15-ц провадження № 14-114цс20 від 22.09.2020 року вважає, що «істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості».

Виходячи з викладеного, та враховуючи результати проведеної по справі будівельно-технічної експертизи, суд приходить до висновку, що спірний об`єкт нерухомого майна дійсно зазнав таких якісних змін своїх технічних характеристик, які призвели до істотного збільшення його вартості, тобто перша умова для визнання майна спільною сумісною власністю в даному випадку наявна: спірне майно, яке належало на праві особистої власності відповідачці, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості.

При цьому, з огляду на приписи ч.3 ст.4 ЦПК України, відповідно до якої відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною, суд не може взяти до уваги посилання сторони відповідачки на те, що згідно умов 28 травня 2017 року при розірванні шлюбу в Ізраїлі між сторонами було укладено договір, затверджений судом зі справ сім`ї у м. Хайфа, відповідно до умов якого сторони погодилися в майбутньому не пред`являти будь-які позови один до одного, у тому числі й стосовно поділу майна (т.2 а.с.148-154).

Водночас, суд вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що його кошти були направлені на ремонт та реконструкцію спірного житлового будинку. Навпаки, наданими стороною відповідачки ОСОБА_4 доказами підтверджується той факт, що реконструкцією спірного домоволодіння займався її батько ОСОБА_8 , який мав таку можливість, утримуючи в своєму володінні вантажний автомобіль для перевезення будівельних матеріалів (т.2 а.с.146-147) та правову здатність робити таку реконструкцію та її узаконення, отримавши від відповідачки ОСОБА_4 відповідну довіреність (т.2 а.с.155). Самі ж сторони (подружжя ОСОБА_9 ) з листопада 2014 року переїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю (цей факт сторони не заперечували).

При цьому суд звертає увагу, що у розумінні ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачкою на момент здійснення ремонтних робіт у спірному об`єкті нерухомого майна не є підставою для визнання цього майна спільним сумісним майном подружжя.

Доходячи до такого висновку, суд враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду № 214/6174/15-ц провадження № 14-114цс20 від 22.09.2020 року, в якій зазначено, що «втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником».

Тобто, для застосування положень ч.1 ст.62 СК України до спірних правовідносин не достатньо лише самого факту істотного збільшення вартості спірного майна. Другою, не менш важливою умовою є те, що таке збільшення має бути пов`язане із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами подружжя. Однак сам по собі факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

При розгляді та винесенні рішення по даній цивільній справі суд, враховував всі обставини і оцінив усі наявні у справі докази з точки зору верховенства права, а також виходячи із доктрини заборони суперечливої поведінки, також при вирішенні даної позовної заяви, суд керувався висновками та правовими позиціями Верховного Суду.

Між тим, ще раз наголошує на тому, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що особисті кошти позивача були використані ним на здійснення ремонтних робіт у спірному домоволодінні.

Суд встановив, що з наявними у справі доказами не підтверджується не тільки факт грошових затрат позивача ОСОБА_3 , а й факт трудових затрат, коли він міг би вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна. Однак, такі обставини позивачем не доведені.

Разом з тим відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тлумачення п. 2 ч.1 ст.57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування таке майно є особистою приватною власністю.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Отже, саме на позивача покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Проводячи аналіз встановлених судом обставин справи, у тому числі в аспекті їх хронології, суд приходить до висновку, що позивачем не доведена його участь у спільних з відповідачем трудових та фінансових затратах в змінах спірного об`єкта, у зв`язку з чим підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.1 ст.62 СК України суд не вбачає.

За даних обставин суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання спільною сумісною власністю, його та ОСОБА_4 , як подружжя, Ѕ частини житлового будинку та Ѕ частини земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим в задоволенні вказаних вимоги слід відмовити. При цьому, відмова в задоволенні первісних вимог визначає відсутність підстав для задоволення вимог щодо визнання договорів купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння та Ѕ частини земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладених 15 січня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсними, які є похідними від первісних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, в силу ст.141 ЦПК України та з огляду на ухвалення рішення на користь відповідача, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Керуючись ст. 60-71 СК України, ст.12,13,76-81,141,247, 263-265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та визнання недійсними договорів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев