Справа № 183/2538/16
№ 2/183/19/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 рокуНовомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Устименко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом Керівника Новомосковської окружної прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах держави, в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи - Державне підприємство «Новомосковське лісове господарство», Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про:

- визнання неправомірним та скасування п.86 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області №1-18/V від 12.03.2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та видачу державного акту на право приватної власності на земельні ділянки на території с.Піщанка в районі вулиць Пролетарська, Садова, Зелена, Мостова, Мира, Чкалова» щодо передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнання недійсним Державного акту серії ЯЕ № 959794 від 31.03.2008 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 на право приватної власності на земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0057, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право п остійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-01027;

- витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0057, за адресою: АДРЕСА_1 , у власність держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи - Чернікової Л.І.,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , визначивши третіми особами - Державне підприємство «Новомосковське лісове господарство», Головне управління Держгкокадастру у Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати неправомірним і скасувати пункт п.86 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області №1-18/V від 12.03.2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та видачу державного акту на право приватної власності на земельні ділянки на території с.Піщанка в районі вулиць Пролетарська, Садова, Зелена, Мостова, Мира, Чкалова» щодо передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним Державний акт серії ЯЕ № 959794 від 31.03.2008 року, що був виданий на ім`я ОСОБА_1 на право приватної власності на земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0057, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право п остійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-01027;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0057, за адресою: АДРЕСА_1 , у власність держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації (т.1 а.с. 1-6).

Ухвалою суду від 28 квітня 2016 року відкрите провадження по справі суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьоновим Д.І. (т.1, а.с. 23).

Ухвалою суду від 28 квітня 2016 року вжито заходи забезпечення позову, накладено арешт на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0057, за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 32-33).

Ухвалою суду від 22 серпня 2016 року відмовлено відповідачеві у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду (т.1, а.с. 150-151).

13.05.2016 року представником Піщанської сільської ради подано заяву про застосування позовної давності (т.1, а.с. 225).

06.06.2017 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Шпаковою О.С. подано заяву про застосування позовної давності (т.3, а.с. 27), а 30.01.2018 року цю заяву доповнено (т.4, а.с. 114).

25.05.2018 року справа передана в провадження судді Сороки О.В. (т.1 а.с. 44).

Ухвалою суду від 02 квітня 2019 року провадження по справі зупинялося до розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 183/1617/16 (т.4, а.с. 46-47).

Ухвалою суду від 17 жовтня 2019 року провадження по справі поновлено (т.4, а.с. 50-51)

Ухвалою суду від 16 лютого 2021 року поновлено призначено розгляд справи по суті (т.4, а.с. 151-152).

Позов обґрунтовано тим, що Піщанська сільська рада із перевищенням своїх повноважень розпорядилася земельною ділянкою державного лісового фонду, що в подальшому призвело до незаконного відчуження земель державної власності на користь фізичної особи, чим порушила майнові права та охоронювані законом інтереси держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо вказаних земель.

Прокурором встановлено, що п. 86 рішення Піщанської сільської ради № 1-18-У від 12.03.2008 «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_2 », ОСОБА_1 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчує право на земельну ділянку, та передано у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, на території АДРЕСА_2 .

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 отримав Державний акт на право власності серії ЯЕ № 959794 від 31.03.2008, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :03:011:0057.

На думку прокурора оскаржуване рішення, а саме його п.86 прийнято з порушенням п. «б» ч.1 ст. 12 Земельного Кодексу України, оскільки спірна земельна ділянка площею 0.25 га, що розташована по АДРЕСА_2 , яка на підставі п. 23 зазначеного рішення Піщанської сільської ради передана у власність ОСОБА_1 , не являлася комунальною власністю, а відноситься до земель державної власності. Вказаний факт підтверджується інформацією ДП «Новомосковське лісове господарство», згідно якої спірна земельна ділянки відноситься до земель 75 кварталу, 2 виділ, які відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Новомосковське лісове господарство», розроблених у 2004 році Київською експедицією ВО «Укрдержліспроект», відносяться до земель державного лісового фонду, що знаходяться у постійному користуванні зазначеного державного лісогосподарського підприємства. Крім того, факт належності спірної земельної ділянки ДП «Новомосковський лісгосп» встановлений постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.11.2013 у справі № 20/5005/9915/2012. Зазначена земельна ділянка не вилучалась із земель державної власності лісогосподарського призначення і на час прийняття Піщанською сільською радою рішення про її надання у власність знаходилась у користуванні ДП «Новомосковський лісгосп». Приймаючи оскаржуване рішення Піщанська сільська рада, всупереч вимогам ст. 20 Земельного Кодексу України, фактично безпідставно та неправомірно змінила цільове призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення та незаконного розпорядилась зазначеною земельною ділянкою.

Отже, прокурор посилається на порушення Піщанською сільською радою інтересів держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації, яка, відповідно до вимог п.5 ст.122 Земельного Кодексу України, наділена повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.

Оскільки Дніпропетровська обласна державна адміністрація як орган, уповноважений розпоряджатися землями державної власності, своєї згоди на передачу земельної ділянки державного лісового фонду у власність громадянину ОСОБА_4 не надавав, і Піщанську сільську раду на це не уповноважував, то земельна ділянка вибула з володіння держави поза волею повноважного органу і має бути повернута власнику, з підстав, визначених ст.ст. 387, 388 ЦК України.

В подальшому ОСОБА_1 продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_2 , який на момент розгляду справи залишався її власником, тому позивач просить витребувати земельну ділянку на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації.

Також позивач посилається на доведеність у кримінальному провадженні № 0000006 факту перевищення головою Піщанської сільської ради ОСОБА_5 службових повноважень при прийнятті рішень щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду в межах 74 та 75 кварталів ДП «Новомосковський лісгосп» встановлений під час досудового розслідування кримінального провадження, оскільки ухвалою Новомосковського міськрайонного суду від 04.03.2014 зазначене кримінальне провадження, порушене відносно ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 365 КК України, - закрите у зв`язку з декриміналізацією.

У відзиві на позов (т.4, а.с. 117-131) представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Савченко Ю.О. просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне.

Посилаючись на вимоги ст. 16 Лісового кодексу України, ст.ст. 57, 116 Земельного кодексу України відповідач зауважує, що обов`язковою умовою надання земельних ділянок у користування ДП «Новомосковський лісгосп» є відповідні рішення державних органів про передачу їм вказаних земельних ділянок у користування.

На запит адвоката Шпакової О.С. - представника Відповідача, ДП «Новомосковський лісгосп» було надано відповідь про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в користування ДП «Новомосковський лісгосп» на підставі наступних документів:

-Постанови Центрального комітету КП України № 1551 від 6 жовтня 1959 року «Про поліпшення ведення лісового господарства в лісах Української РСР», - проте вказана постанова не має жодного відношення до передачі земель ДП «Новомосковський лісгосп» чи про таку передачу лісів їх попередникам, більш того сказана постанова втратила чинність на підставі Постанови КМУ від 21 липня 1992 № 413 «Питання Міністерства лісового господарства», що підтверджується відповіддю Міністерства юстиції України № 6505/ПІ-ЮР-377/10.2 від 23.02.2017 року.

-Наказу Міністерства лісового господарства України «Про організаційну структуру управління лісовим господарством України» № 133 від 31 жовтня 1991 року, - згідно відповіді Міністерства юстиції України № 6505/ПІ-ЮР-377/10.2 від 23.02.2017 року в нормативній базі Міністерства вказаний наказ відсутній.

Зазначені нормативні документи, на думку відповідача, не являються рішенням про передачу земель у користування ДП «Новомосковський лісгосп», а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що спірні земельні ділянки взагалі передавались у користування ДП «Новомосковський лісгосп».

Крім того, відповідач зазначає про наявність ще однієї обов`язкової умови передачі земель у користування, якою є погодження такої передачі із наступними органами:

-органами виконавчої влади з питань лісового господарства;

-органами виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища;

-центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства;

-обласними державними адміністраціями .

Під час розгляду справи Позивачем не було долучено жодного доказу погодження передачі спірних земель у користування ДП «Новомосковський лісгосп», що взагалі, на думку відповідача усуває легітимність користування ДП «Новомосковський лісгосп» будь-якими землями на сьогоднішній день.

Також відповідач звертає увагу на те, що матеріали лісовпорядковання обов`язково мають бути затверджені наступним чином:

-центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства,

-за погодженням відповідно з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Згідно відповіді Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства № 515 від 22.09.2016 року: планово-картографічні матеріали лісовпорядкування по ДП «Новомосковське лісове господарство» не погоджувались, а відповідно лісо-картографічні матеріали, які є оновленими доказами у справі не були погоджені жодним відповідним органом.

Представник відповідача звертає увагу, що спірна земельна ділянка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, має цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, згідно відповідей Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 29-28-0.21-17474/2-16 від 07.11.2016 року. На сьогоднішній день в Головному управлінні Державного земельного кадастру відсутні відомості про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки. Заяв про державну реєстрацію земельних ділянок лісового фонду до територіальних органів Держгеокадастру у Дніпропетровській області не надходило. Відомості щодо розташування лісового кварталу 75 відсутні.

Відповідач таким чином зауважує про відсутність доказів причетності земельної ділянки, належної ОСОБА_2 до земель лісового фонду.

На численні запити представників відповідача до органів лісовпорядкування, організацій, які виготовляли планово-картографічні матеріали КП «Новомосковський лісгосп» щодо меж 74 та 75 кварталів лісу Управління державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання та ВО «Укрдержліспроект» та ДП «харківська державна лісовпорядна експедиція» надали відповіді, що таких відомостей вони не мають, хоча саме ці організації виготовляли планово-картографічні матеріали, за даними прокурора.

Так само, відповідач вважає, що поданими до суду доказами не доводиться факт встановлення меж земельних ділянок, що знаходяться у господарському віданні ДП «Новомосковський лісгосп», а відповідно немає можливості і встановити їх співвідношення із спірною земельною ділянкою.

31.01.2012 року Господарським судом Дніпропетровської області було винесено рішення по справі № 23/5005/16619/2011 року за позовом Новомосковського міжрайонного прокурора Дніпропетровської області в особі Державного управління навколишнього природного середовища у Дніпропетровській області до Піщанської сільської ради Новомосковського району, відділу Держкомзему у Новомосковському районі про визнання незаконним та скасування рішення Піщанської сільської ради від 12.03.2008 року № 1-18/У. Вказаним рішенням було відмовлено у задоволенні позову, та відмовлено у скасуванні рішення Піщанської сільської ради від 12.03.2008 року № 1-18/У.

На думку відповідача, зазначеним вище рішенням було встановлено відсутність порушення вимог чинного законодавства під час виділення земельних ділянок , зокрема судовим рішенням було встановлено той факт, що земельні ділянки передані у власність громадянам рішенням № 1-18/У мають усі погодження, в тому числі від санітарно-епідеміологічної служби, органів охорони культурної спадщини та природоохоронних органів, яким у даному випадку виступає Державне управління з охорони навколишнього природного середовища у Дніпропетровській області. У матеріаліх справи № 23/5005/16619/2011, що розглядалась Господарським судом Дніпропетровської області знаходились документи, згідно яких було встановлено, що для виділення спірних земельних ділянок було складено проект відведення, в рамках якого було отримано наступні висновки щодо доцільності відведення земельних ділянок громадянам по АДРЕСА_2 :

-Висновок Державного управління охорони навколишнього природного середовища № 4-1028-5-1 від 03.03.2008 року.

-Висновок головного державного санітарного лікаря Новомосковського району Дніпропетровської області № 463 від 17.02.2008 року.

-Висновок Головного архітектору Новомосковського району Дніпропетровської області № 157 від 27.02.2008 року.

-Висновок Дніпропетровського обласного центру охорони історико-культурних цінностей управління культури Дніпропетровської обласної адміністрації № 1402/2 виданий у 2008 році.

-Висновок Головного управління земельних ресурсів у Дніпропетровській області від 14 березня 2008 року.

Усі вказані висновки свідчать про законність рішення 1-18-У Піщанської ради, та свідчить про відсутність підстав для скасування рішення 1-18/У Піщанської сільської ради.

Відповідач зазначає, що з його сторони не було вчинено жодної неправомірної дії щодо одержання ним у власність земельної ділянки, і як правонабувачі, відповідачі не мали, і не могли мати можливості перевірити правильність рішення Піщанської сільської ради щодо реалізації нею наданої законодавством компетенції, а тому не повинні нести відповідальність за помилки допущені органами державної влади, якщо такі були, при відведенні земельних ділянок.

Ще раз у відзиві відповідач наголошував на застосуванні позовної давності.

В судовому засіданні прокурор Санталова В.Р. підтримала заявлений позов, надала суду пояснення щодо обставин, викладених у позові.

Представник Дніпропетровської ОДА в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з письмовими поясненнями та заявою про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримав

Представник Піщанської сільської ради Новомосковського району в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Савченко Ю.О. надала суду пояснення, які досить детально викладенні у відзиві на позов, позов не визнала.

Відповідач ОСОБА_6 відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.

Представник ДП «Новомосковське лісове господарство в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області позов підтримала.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності, з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Обставини, встановлені судом.

12 березня 2008 року Піщанська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області прийняла рішення №1-18/V «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та видачу державного акту на право приватної власності на земельні ділянки на території с.Піщанка в районі вулиць Пролетарська, Садова, Зелена, Мостова, Мира, Чкалова», пунктом 85 якого проект із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, які надаються у власність для будівництва та обслуговування земельної житлового будинку, а також передала у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 10-11).

На підставі цього рішення 31 березня 2008 року був оформлений відповідний державний акт серії ЯЕ № 959794 (т.1 а.с. 7).

В подальшому ОСОБА_1 відчужив належну йому на праві власності земельну ділянку, отриману на підставі державного акту серії ЯЕ № 959794, ОСОБА_2 .

Прокурор звернувся до суду з позовом 27.04.2017 року, посилаючись на те, що Піщанська сільська рада не мала повноважень на розпорядження землями лісогосподарського призначення, а їх власник - Дніпропетровська ОДА згоду на зміну цільового призначення земельної ділянки та на її відчуження не надавав.

Щодо обраного способу захисту інтересів держави.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права й обов`язки безпосередньо виникають, зокрема, з актів органів місцевого самоврядування (частина четверта статті 11 ЦК України). Отже, їхні рішення можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимога про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної чи юридичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер, про що, зокрема наголошено висновку Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц, від 15 травня 2018 року у справі № 809/739/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17.

Отже, якщо у результаті прийняття рішення суб`єктом владних повноважень особа набула речове право на земельну ділянку, то вимога про визнання незаконним такого рішення та про його скасування стосується приватноправових відносин і є цивільно-правовим способом захисту права позивача.

Оскільки прокурор оспорює правомірність як оскарженого рішення, так і набуття фізичною особою земельної ділянки, такий спір щодо права власності слід вирішувати за правилами цивільного судочинства, а тому безпідставними є доводи Піщанської сільської ради щодо юрисдикції адміністративного суду.

Вирішуючи питання щодо цільового призначення зазначеної вище земельної ділянки та факту належності земельної ділянки до державного лісового фонду .

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду, про що також зауважив Верховний Суд України у своєму висновку, викладеному у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку держав ними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Матеріалами справи підтверджено, не спростовано сторонами, що земельна ділянка, передана у приватну власність ОСОБА_1 має статус земельної ділянки лісогосподарського призначення та належить до земель ДП «Новомосковське лісове господарство» (квартал 75 виділ 2), земельна ділянка відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2004 та 2014 років знаходиться у 75 кварталі ДП «Новомосковське лісове господарство», належить до земель Державного лісового фонду та з 2002 року не змінювала свого цільового призначення - землі лісогосподарського призначення (т.1 а.с. 12, 98-101).

Подані позивачем докази, в розумінні вимог ст. 76,77 ЦПК України є належними та допустимими, такими що доводять віднесення земельної ділянки до складу земель лісогосподарського призначення.

Вирішуючи питання щодо органу, уповноваженого державою розпоряджатися земельною ділянкою, слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до статей 317 та 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з частиною другою статті 45 ЦПК України, в редакції, чинній на час подання позову, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Суду доведено, що повноваження стосовно розпорядження земельною ділянкою належать до компетенції Дніпропетровської ОДА, яка є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Порядок вилучення земельних ділянок визначено у статті 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень.

Частина шоста статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. А згідно з останньою Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою ? восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України.

Отже, згідно з наведеними приписами вилучення для нелісогосподарських потреб спірної земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Новомосковське лісове господарство», і передання у власність такої ділянки належало до повноважень Дніпропетровської ОДА.

Вирішуючи питання щодо відсутності волевиявлення власника земельної ділянки на її відчуження, суд бере до уваги наступне.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Так, як зазначає прокурор у своєму позові, Дніпропетровський апеляційний господарський суд своєю постановою від 13 листопада 2013 року у справі № 20/5005/9915/2012 прийняв рішення, яким визнав недійсними та скасував рішення Піщанської сільської ради № 26-16/У, 27-16/У, 28-16/У, 29-16/У, 30-16/У, 31-16/У, 32-16/У, 33-16/У, 34-16/У, 35-16/У, 36-16/У, 37-16/У, 38-16/У, 39-16/У, 40-16/У, 41-16/У, 42-16/У, 43-16/У, 44-16/У, 45-16/У, 46-16/У, 47-16/У, 48-16/У, 49-16/У, 50-16/У, 51-16/У, 52-16/У, 53-16/У, 54-16/У, 55-16/У, 56-16/У, 57-16/У, 58-16/У, 59-16/У, 60-16/У, 61-16/У, 62-16/У, 63-16/У, 64-16/У, 65-16/У, 66-16/У, 67-16/У, на підставі яких земельні ділянки 74 та 75 кварталу ДП «Новомосковське лісове господарство» були незаконно вилучені із земель лісового фонду та введені у межі села Піщанка зі зміною їх цільового призначення на землі житлової і громадської забудови.

На підставі зазначених рішень до їх скасування судом Піщанська сільська рада 12 березня 2008 року прийняла оскаржуване рішення, яким передала у власність громадянам земельні ділянки, в тому числі, згідно з пунктом 85 цього рішення, - у власність ОСОБА_1 ..

Не дивлячись на те, що серед переліку рішень, що були скасовані Дніпровським апеляційним господарським судом, відсутнє рішення № 1-18-У від 12.03.2018 року, суд приходить до переконання, що рішення Піщанської сільської ради про вилучення із земель лісового фонду та введення у межі села Піщанки земельних ділянок є незаконним як таке, що прийняте за відсутності волевиявлення власника - держави.

Так, Дніпропетровський апеляційний господарський суд при розгляді № 20/5005/9915/2012 дійшов до переконання, що оскаржувані рішення Піщанської сільської ради про вилучення земель лісового фонду, зміну цільового призначення та переведення в землі житлової і громадської забудови земельних ділянок 74 та 75 кварталів «ДП «Новомосковське лісове господарство» були прийняті на підставі висновків цього державного підприємства, в той час як державне підприємство, у постійному користуванні якого перебували земельні ділянки, не мало повноважень на надання згоди на зміну їх цільового призначення, оскільки вказане питання є виключною компетенцією Дніпропетровської ОДА.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що прийняте Піщанською сільською радою №1-18У від 12.03.2018 року не створює правових наслідків незалежно від того, чи було воно скасоване судовим рішенням в іншій справі.

Відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади - Дніпропетровської ОДА - означає, що держава, як власник, волю на відчуження цієї ділянки не виявляла. Відсутність заперечення користувача земельної ділянки проти її вилучення, на що звертає увагу Піщанська сільська рада у своїх запереченнях, не свідчить про належний спосіб вилучення цієї ділянки із земель лісогосподарського призначення, а також про те, що був вияв волі повноважної особи на її відчуження.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що держава в особі Дніпропетровської ОДА не розпорядилася земельною ділянкою у передбачений законом спосіб, а Піщанська сільська рада відчужила її без вираження на це волі власника.

Між тим, вимоги прокурора про визнання неправомірним скасування п.85 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області №1-18/V від 12.03.2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та видачу державного акту на право приватної власності на земельні ділянки на території с.Піщанка в районі вулиць Пролетарська, Садова, Зелена, Мостова, Мира, Чкалова» щодо передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Так, необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12), відсутність такого рішення з боку держави, як власника земельних ділянок 74 та 75 кварталу ДП «Новомосковське лісове господарство», включно із земельною ділянкою, наданою згідно з пунктом 85 оскарженого рішення ОСОБА_1 (квартал 75 виділ 2), свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого територіальна громада села Піщанки набула право власності на земельні ділянки 74 та 75 кварталу ДП «Новомосковське лісове господарство». Отже, оскаржене рішення не є первинною підставою вибуття земельних ділянок з власності держави в особі Дніпропетровської ОДА.

Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, сформулював свою позицію про те, що власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Вирішуючи позов в частині визнання недійсним державного акту, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом (з 14 жовтня 2008 року абзац перший частини першої статті 116 ЗК України доповнений словами «або за результатами аукціону»).

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України у зазначеній редакції).

Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 ЗК України в редакції, яка була чинною на час видання державного акта та до 1 травня 2009 року; з 1 травня 2009 року стаття 125 ЗК України встановлює, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права).

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (у редакції, чинній з 1 травня 2009 року до 1 січня 2013 року - державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; а у редакції, чинній з 1 січня 2013 року, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (пункт 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43 у редакції, чинній на час видання державного акта).

Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку.

Оскільки суд прийшов до переконання, що прийняте Піщанською сільською радою рішення № 1-18-У від 12.03.2008 року не створює правових наслідків для набувача права власності на земельну ділянку, аналогічно суд приходить до висновку що визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого незаконного володіння.

До правовідносин, що виникли між сторонами, в частині витребування майна, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону, а саме.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене в того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (ч.1 ст.388 ЦК України).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

При цьому, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив:

Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля (§ 83-86). З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право власності заявниці пропорційним (§ 88).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. У цій справі - не тільки прокурора, Дніпропетровської ОДА та Піщанської сільської ради, але й ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі спочатку органом місцевого самоврядування, а в подальшому відчуження її сторонній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України, а також враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, ОСОБА_2 не позбавлений можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

Так, як зазначав суд вище, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Оцінюючи позицію відповідача - Піщанської сільської ради щодо позовної давності, суд звертає увагу на таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

У даному конкретному спорі, прокурор 27.04.2016 пред`явив три позовні вимоги: про визнання неправомірним і скасування пункту 12 оскарженого рішення; про визнання недійсним державного акта, виданого ОСОБА_1 ; про витребування земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_2 .

Таким чином, перша вимога звернута до Піщанської сільської ради, яка прийняла оскаржене рішення, а дві інші вимоги - до ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Піщанська сільська рада 27.04.2016 року звернулася з заявою про застосування строку позовної давності до всіх позовних вимог.

З огляду на те, що суд відмовив прокуророві у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до Піщанської сільської ради, суд позбавлений можливості вирішувати питання стосовно застосування приписів про позовну давністю до вимог, заявлених до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з підстав, наведених вище.

Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності за заявою ОСОБА_2 .

Судом встановленого, що спірна земельна ділянка вибула поза волею власника, внаслідок чого установлення цього факту є достатнім для того, щоб у позивача виникли правові підстави для витребування земельної ділянки в порядку статті 388 ЦК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 відповідач подала заяву про застосування позовної давності до вирішення спору.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідач по справі наполягає на тому, що У 2008 році Дніпропетровським обласним центром охорони історико-культурних цінностей управління культури Дніпропетровської обласної адміністрації № 1402/2 виданий у 2008 році було погоджено виділення земельних ділянок (висновок знаходиться в матеріалах справи № 23/5005/16619/2011 в господарському суду Дніпропетровської області, яку систематично не бажали витребувати для огляду суд першої та апеляційної інстанцій), а тому ОДА мала та була зобов`язана від свого структурного підрозділу дізнатись про існування спірного рішення та відповідно належним чином захистити права держави іще в 2008 році.

15.07.2009 року Господарським судом Дніпропетровської області було винесено ухвалу по справі № 30/172-09 за позовом Генеральної прокуратури України, позов було подано в інтересах Кабінету міністрів України, Державного комітету України із земельних ресурсів, Новомосковської районної державної адміністрації до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог «Новомосковський лісгосп». Предметом вказаного позову було скасування рішення Піщанської сільської ради № 1-18/У від 12.03.2008 року та скасування державних актів на право власності, виданих на підставі вказаного рішення. В матеріалах вказаної справи знаходяться: копії державних актів на про право власності на земельну ділянку, виданих на підставі рішення 1-18/У Піщанської сільської ради, а тому на думку відповідача органи прокуратури могли та були зобов`язані дізнатися про існування спірних рішень ще у липні 2009 року, оскільки Обласна державна адміністрація є фактичним представником Кабінету міністрів України в Дніпропетровській області, а відповідно знала і могла дізнатись про порушення її прав Піщанської сільською радою під час винесення рішення № 1-18/У. В матеріалах справи міститься «Акт перевірки дотримання земельного законодавства» складений управлінням Держземінспекції Головного управління Держкомзему у Дніпропетровській області 04 серпня 2011 року, який містить висновки щодо незаконності рішення 1-18У та підстави незаконності вказаного рішення - знаходження спірних земель поза межами с. Піщанка на думку Держкомзему. Далі, 29.08.2011 року на спірну земельну ділянку було накладено арешт на підставі постанови Прокуратури Дніпропетровської області про арешт нерухомого майна без номеру від 29.08.2011 року, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно, а тому .

З вказаного моменту жодні перепони не заважали органам прокуратури подати позов про визнання недійсним рішення Піщанської сільської ради № 1-18У від 12.03.2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території с. Піщанка в районі вулиць пролетарська, Садова, Зелена, Мостова, Мира, Чкалова». 22.09.2011 року Господарським судом Дніпропетровської області було винесено ухвалу про повернення позовної заяви по справі № 31/5005/12438/2011 за позовом Номосковського міжрайонного прокурора в інтересах держави і особі управління навколишнього природного середовища у Дніпропетровській області до Піщанської сільської ради Дніпропетровської області, третя особа: Відділ Держкомзему у Новомосковському районі про визнання незаконним та скасування рішення Піщанської сільської ради № 1-18/У від 12.03.2008 року.

В матеріалах справи знаходяться протоколи виїмок та висновки органів земельних ресурсів, адресованих правоохоронним органам, згідно яких Прокуратура з 2008 року знала про існування спірного рішення Піщанської сільської ради та державних акті на землю.

В матеріалах справи знаходиться висновок Висновок Дніпропетровського обласного центру охорони історико-культурних цінностей управління культури Дніпропетровської обласної державної адміністрації № 1402/2 виданий у 2008 році, який підтверджує, що Дніпропетровська обласна державна адміністрція з 2008 року знала про виділення спірних земельних ділянок, про існування рішення 1-18/У, і протягом більше ніж 6 років вказане рішення цілком влаштовувало Дніпропетровську ОДА, а відповідно, на думку відповідача, ними було пропущено строки позовної давності. Також Новомосоковською міжрайонною прокуратура (правонаступником якої є Новомосковська місцева прокуратура) протягом 2012 року було подано ряд позовних заяв в інтересах Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування рішення Піщанської сільської ради № 1-18У від 12.03.2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території с. Піщанка в районі вулиць пролетарська, Садова, Зелена, Мостова, Мира, Чкалова», предметом яких було скасування різних частин рішення Піщанської сільської ради № 1-18/У 12.03.2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території с. Піщанка в районі вулиць пролетарська, Садова, Зелена, Мостова, Мира, Чкалова», також до матеріалів справи було долучено Акт перевірки дотримання земельного законодавства управлінням Держземінспекції Головного управління Держкомзему у Дніпропетровській області від 04 серпня 2011 року, відповідь Держкомзему у Новомосковській області Дніпропетровській області від 23 січня 2012 року.

З 2012 року в Новомосковському міськрайонному суді знаходилась кримінальна справа щодо незаконного виділення земельних ділянок на підставі рішення Піщанської сільської ради № 1-18/У, на яке посилається прокурор в своєму позові (справа № 0427/9833/2012).

Таким чином, відповідача наголошує, що Дніпропетровська обласна державна адміністрація та Новомосковська місцева прокуратура знали та могли знати про існування спірного рішення та відповідно мали можливість подати позов починаючи з 2009 року.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом утратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який утратив чинність, але права й обов`язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Між тим, відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц).

За змістом частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до особи, яка є боржником, тобто до особи, яка є належним відповідачем за позовом. У разі пред`явлення віндикаційного позову належним відповідачем є володілець майна. Водночас якщо під час розгляду справи майно перейшло у володіння іншої особи, у зв`язку з чим суд здійснив заміну відповідача, то пред`явлення позову до попереднього володільця перериває позовну давність і за вимогою до цієї іншої особи.

Оскільки право власності держави на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття, в зв`язку з прийняттям рішення Піщанською сільською радою, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Дніпропетровська ОДА довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з державної власності у володіння іншої особи.

Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Саме тому суд не погоджується з позицією відповідача про те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли позивачу стало відомо про наявність поданих позовів у Новомосковський міськрайоний суд чи у Господарський суд.

Натомість наявність таких справ у судах різних інстанцій, навпаки переривають позовну даність у даній справі, а тому суд не знаходить підстав для відмови у задоволенні позову з підстав, зазначених представником відповідача ОСОБА_2 .

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 на користь Прокуратури Дніпропетровської області витрати по сплаті судового збору у сумі 1378 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень).

Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов Керівника Новомосковської окружної прокуратури Дніпропетровської області, в інтересах держави, в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи - Державне підприємство «Новомосковське лісове господарство», Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, - задовольнити частково.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації, земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0057, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Прокуратури Дніпропетровської області витрати по сплаті судового збору у сумі 1378 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень).

В іншій частині позову, - відмовити.

Учасники справи:

-позивач: Новомосковська окружна прокуратура Дніпропетровської області, місцезнаходження: 51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Гетьманська, будинок 5;

-позивач: Дніпропетровська обласна державна адміністрація, ЄДРПОУ, місцезнаходження: 49004, м.Дніпро, проспект Поля, 1

-відповідач: ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

-відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ;

-відповідач - Піщанська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, місцезнаходження: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с.Піщанка, вул.Центральна, 4.

-третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, місцезнаходження: , 49004, м. Дніпро, пр. Поля, будинок 2;

-третя особа: Державне підприємство «Новомосковське лісове господарство», 4, 51283, Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Червоний Кут, 1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.