КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 758/387/17-ц Головуючий у І-й інстанції - Соколов О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.

при секретарі - Діденко А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення компенсації за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

В січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, ДП «Державна інвестиційна компанія» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення компенсації за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову вказував, що з 25.03.2015 року на підставі контракту ОСОБА_1 працював Генеральним директором ДП«Державна інвестиційна компанія». Проте, 25.11.2016 року наказом з особового складу № 161-п, підписаним заступником міністра М.Є. Нефьодовим, позивача звільнено з посади 01.12.2016 року у зв`язку з порушенням умов контракту (п.8 ст.36 КЗпП України). Також у наказі зазначено, що підставою для звільнення позивача стала доповідна записка від 17.11.2016 року №2432-02/1670.

Посилаючись на те, що звільнення було проведено з порушенням норм чинного законодавства, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача.

В поданих відзивах відповідачі Міністерство економічного розвитку і торгівлі України та ДП «Державна інвестиційна компанія» просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача підтримала апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представники відповідачів проти апеляційної скарги заперечували, вважаючи рішення суду законним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначено, що управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Стаття 4 даного Закону визначено, що до суб`єктів управління об`єктами державної власності відносить, серед інших: міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління).

Пунктом 4 ч. 1 ст. 6 зазначеного Закону визначено, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема: призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Підпунктом 213 Положення про Мінекономрозвитку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 459, до компетенції Мінекономрозвитку віднесено утворення, ліквідація, реорганізація підприємств, установ та організацій, заснованих на державній власності, уповноваженим органом управління яких є Мінекономрозвитку, затвердження їх статутів (положень), здійснення контролю за їх дотриманням, в установленому порядку призначення на посаду та звільнення з посади їх керівників.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 червня 2010 р. N 471 "Про утворення державного підприємства "Державна інвестиційна компанія", Підприємство було віднесено до сфери управління Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами, функції і повноваження якого, в свою чергу, були передані Мінекономрозвитку відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2015 р. № 1079-р. А розпорядженням Кабінету Міністрів України від 5 серпня 2015 р. № 826-р "Про віднесення цілісних майнових комплексів державних підприємств та установ до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі" Підприємство віднесено до сфери управління Мінекономрозвитку.

Частиною 3 статті 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч.8 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема підстави, передбачені контрактом.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» , вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначеними сторонами в контракті для його розірвання.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

В рішенні Конституційного Суду України від 09.07.1998 року №12-рп/98 щодо офіційного тлумачення ч. 3 ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) акцентовано увагу на те, що незважаючи на ці (які містить ст.9 КЗпП України) та інші застереження, що містяться у КЗпП України та інших актах трудового законодавства України і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 25.03.2015 року між Державним агентством з інвестицій та управління національними проектами України, правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку та торгівлі України, і ОСОБА_1 укладено Контракт зі строком дії з 25 березня 2015 року по 25 березня 2020 року, відповідно до якого позивача було призначено на посаду Генерального директора ДП «Державна інвестиційна компанія», в якому передбачені права та обов`язки сторін.

25.11.2016 року наказом з особового складу № 161-п, підписаним заступником міністра Нефьодовим М.Є. , позивача звільнено з посади 01.12.2016 року у зв`язку з порушенням умов контракту (п.8 ст.36 КЗпП України). Також у наказі про звільнення вказано, що підставою для звільнення позивача стала доповідна записка від 17.11.2016 року № 2432-02/1670.

Як вбачається із умов Контракту від 25.03.2015 р, укладеного між Державним агентством з інвестицій та управління національними проектами України, правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку та торгівлі України, й ОСОБА_1 , у розділі 5 (Внесення змін і доповнень до контракту та припинення його дії), зокрема у п.5.1-п.5.4 сторони чітко визначили підстави, за наявності яких генерального директора може бути звільнено із займаної ним посади.

Так, п. 6 Контракту передбачено, що генеральний директор здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організовує його фінансово-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань підприємства, передбачених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом.

Також підпунктом «а» п. 28 Контракту встановлено, що генеральний директор може бути звільнений, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління до закінчення терміну його дії у разі систематичного невиконання Генеральним директором без поважних причин обов`язків покладених на нього цим контрактом.

Підпунктом «б» п. 28 Контракту передбачено, що генеральний директор може бути звільнений з посади, а цей Контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном у випадку одноразового грубого порушення Генеральним директором обов`язків покладених на нього цим Контрактом, що призвело до збитків у великих розмірах.

Судом встановлено, що під час перебування ОСОБА_1 на посаді, останній відсторонився від виконання своїх обов`язків, умови Контракту не виконував, що стало підставою для ініціювання Органом управління майном проведення перевірки на Підприємстві у відповідності до Наказу Мінекономрозвитку №1763 від 21.10.2016 року «Про проведення перевірки стану правової роботи на державному підприємстві «Державна інвестиційна компанія», яка була проведена в період з 24 по 27 жовтня 2016 року, та за результатами якої складено Звіт «Про перевірку правової роботи на ДП «Державна інвестиційна компанія».

У ході проведення вказаної перевірки було виявлено неналежну організацію претензійно-позовної роботи на Підприємстві, наявність дебіторської заборгованості у сумі 37 223 843,94 грн. з яких: 16 116 666,66 грн. - неповернута позика, 21 107 177,28 грн. - неповернуті відсотки за користування позикою, що завдало значних збитків підприємству, а також встановлено відсутність інвентаризації майна і майнових прав Підприємства, невиконання вимог наказу Мінекономрозвитку від 01.09.2016 року №1439 «Про активізацію претензійно-позовної роботи на ДП «Державна інвестиційна компанія».

Окрім того, вказаною перевіркою було виявлено грубе порушення ОСОБА_1 інших обов`язків, передбачених контрактом, зокрема щодо організації фінансово-господарської, соціально-побутової та іншої діяльності компанії, забезпечення виконання завдань підприємства, передбачених законодавством та статутом підприємства (п.6), а також щодо вжиття заходів виконання показників ефективності використання державного майна і прибутку, майнового стану підприємства (п.10), які встановлені в ході перевірки, стану правової роботи на ДП «Державна інвестиційна компанія».

Із звіту «Про перевірку правової роботи на державному підприємстві «Державна інвестиційна компанія» також слідує, що з березня 2015 року Підприємство статутної діяльності не проводило. На час перевірки Підприємство обслуговувало лише сім договорів позики та один інвестиційний договір, укладений у 2013 році ще до призначення позивача на посаду, але лише один позичальник виконував умови договору, це -ТОВ «Біонік Девелопмен». Позивачем взагалі не проводилась робота по поверненню кредитних коштів, діяльність по даному напряму проводилась лише в направлені письмового запиту на підприємства - боржників, що також зазначається у поясненнях ОСОБА_1 для комісії. Підприємством не з`ясовувалися причини неповернення коштів боржниками та не перевірялося місцезнаходження самих позичальників. В звіті зазначено, що за 2016 рік підприємством подано лише одну претензію, що свідчить про незадовільний стан претензійної роботи.

На генерального директора покладені обов`язки, передбачені п.9 Контракту, по забезпеченню виконання затвердженого річного з поквартальною розбивкою плану Підприємства.

Пунктом 7 Контракту зазначені обов`язки позивача відповідно яких, генеральний директор вчиняє дії по забезпеченню складання в установленому порядку річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства на кожний наступний рік і подає його на затвердження Органу управлінням майном.

Підпунктом «г» п. 28 Контракту передбачено, що у разі невжиття заходів щодо подання в установленому порядку на затвердження Органу управління майном річного з поквартальною розбивкою фінансового плану Підприємства або порушення порядку здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектору економіки у разі незатвердження річних фінансових планів у встановленому порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2013 р. №899, генеральний директор може бути звільнений з посади, а Контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном до закінчення терміну його дії.

Пунктом 4 Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб`єкта господарювання державного сектору економіки, затвердженого Наказом Мінекономрозвитку від 02.03.2015 за №205 (далі - Порядок) визначено, що проект фінансового плану Підприємства з пронумерованими, прошнурованими та скріпленими печаткою сторінками у двох примірниках у паперовому та електронному вигляді подається органу, уповноваженому управляти державним майном або корпоративними правами держави (далі - орган управління), до 01 червня року, що передує плановому.

В свою чергу, Орган управління майном подає річні плани державних підприємств у паперовому та електронному вигляді Мінфіну до 15 липня поточного року, для врахування під час формування державного бюджету.

Як показала вказана перевірка «Фінансовий план був затверджений тільки на 2015 рік» (3 абзац 2 аркуша Звіту).

В порушення вимог Порядку та вимог п. 7 Контракту, позивачем лише 21 липня 2016 року (більш ніж через рік після визначеного терміну) був підготовлений фінансовий план на 2016 рік, який так і не був затверджений Органом управління майном за час роботи Позивача (до 01 грудня 2016 р.).

З матеріалів справи слідує, що в листопаді 2016 року в своєму поясненні ОСОБА_1 вказав, що державне підприємство «Державна інвестиційна компанія» об`єктів нерухомого майна не має.

Однак, вказані доводи не відповідають дійсності, оскільки на підставі рішення Харківського обласного постійно діючого третейського суду по справі №173, 17.09.2016р. приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. зареєстрував за Підприємством право приватної власності на нерухоме майно. Однак, позивач на баланс Підприємства зазначену нерухомість не поставив. Відповідно до Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру нерухомого майна, за ДП «Державна інвестиційна компанія» з 17 вересня 2016 року зареєстровано дев`ять об`єктів нерухомості, п`ять нежитлових споруд та чотири земельні ділянки, що знаходяться у Закарпатській області.

Надані документи свідчать про те, що з 17 вересня 2016 року під час перебування позивача на посаді, нерухомість була зареєстрована на праві власності за Підприємством.

За результатами вказаної перевірки директором юридичного департаменту Перевезенцевим О.Ю. було подано доповідну записку на ім`я Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економічного розвитку і торгівлі України Кубіва С.І. (т.1 а.с.220).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що по справі достовірно встановлено, що ОСОБА_1 відсторонився від управління Підприємством, не виконував свої прямі функціональні обов`язки, визначені в Контракті, і на підставі підпунктів «а», «б», «г», «е» та «є» пункту 28 Контракту від 25.03.2015 року мав бути звільнений із займаної посади.

Згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2013 р. №818 «Про затвердження Порядку погодження з Головою Ради Міністрів АРК, головами місцевих і державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року №203», звільнення з посади генерального директора державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» ОСОБА_1 відбувалось за погодженням та за підписом Голови Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Мондриївського В.М., що також підтверджують законність звільнення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано суду належних та достовірних доказів щодо не законності його звільнення з посади Генерального директора Державного підприємства «Державна інвестиційна компанія».

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п.8 ст.36 КЗпП України відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства та положень контракту, жодних порушень трудового законодавства та законних прав позивача,судом не встановлено, тому правові підстави для визнання незаконним та скасування наказу № 161-п від 25.11.2016 року, поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, а відтак суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 не був проінформований який саме пункт контракту ним був порушений та не був ознайомлений з доповідною, що стала підставою для його звільнення не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи слідує, що на адресу Підприємства з Мінекономрозвитку були направлено копію Звіту про перевірку стану правової роботи на ДП «Державна інвестиційна компанія» від 01.11.2016 року, доказом чого є копія опису до поштового вкладення, відправленого Мінекономрозвитку на адресу ДП «Державна інвестиційна компанія» на поштову адресу : м. Київ, вул. О. Терьохіна,4 (місцезнаходження на той час Підприємства).

Доводи позивача про те, що від нього не було відібрано пояснення, єбезпідставними та необгрунтованими, оскільки відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України положення, передбачені контрактом, є самостійними підставами припинення трудового договору, а його розірвання з підстав, визначених контрактом, які не містять ознак дисциплінарного порушення, не є дисциплінарним стягненням, а тому положення ст. 149 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюється.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 23.12.2020 у справі № 761/11572/18-ц.

Окрім того, в матеріалах справи містяться письмові пояснення позивача від 26.10.2016 р. щодо допущених ним порушень (т. 1 а.с.213).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в період перебування позивача на посаді генерального директора було повернуто борг від ТОВ «Калинка» та ДП «Національні інфраструктурні проекти також не є підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення, оскільки дана обставина не звільняє відповідача від відповідальності за інші приведені вище порушення трудових обов`язків.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не є підставою для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374,375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днівз дня виготовлення повної постанови суду.

Повний текст постанови виготовлений 29 вересня 2021 року.

Головуючий

Судді: