Справа № 201/4599/19
Провадження № 2/201/171/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом Фонду державного майна України до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт», ОСОБА_1 (третя особа Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку АДРЕСА_1 ») про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

17.04.2019р. Фонд державного майна України звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ТОВ «ДП Комфорт», ОСОБА_1 (третя особа - Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку АДРЕСА_1 ») про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с.№3-17 т.№1).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 22.04.2019р. позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження з призначенням справи до розгляду в загальному позовному провадженні (а.с.№92 т.№1).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 22.04.2019р. задоволена заява позивача про забезпечення позову (а.с.№93 т.№ 1).

Ухвалою суду від 21.10.2019р. було задоволено клопотання Фонду державного майна України про витребування доказів (а.с.№152 т.№1).

Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 та п.3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України було проведено 15.10.2020р. (а.с.№44 т.№1).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 12.04.2017р., укладеного з ТОВ «ДП Комфорт», набув право власності на 128/1000 частин будівлі гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на об`єкт нерухомості ТОВ «ДП Комфорт» набуло на підставі договору купівлі-продажу від 13.11.2007, що був укладений між ДП «Оріль». Оскільки рішеннями господарських судів встановлено вибуття гуртожитку з власності держави, то ТОВ «ДП Комфорт» не набуло право власності на спірне майно, та не мало права розпоряджатися ним, оскільки не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності, а тому позивач просив визнати недійсним договір дарування від 12.04.2017р. реєстровий № 747, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ДП Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., визнати право власності за державою в особі Фонду державного майна України на приміщення, частину будівлі гуртожитку літ. А-12 (частка 128/1000) до якої входять: ІІ поверх: приміщення 201; 202; ІІІ-18, 19, 21, 22 площею 174,4кв.м.; ІІІ поверх: приміщення ІІІ-32, 33, 34, 35, площею 43,5кв.м.; V поверх: приміщення ІІІ-48, 49, 53, площею 38,4кв.м; VI поверх: приміщення ІІІ-60, 61, 66, площею 66,2кв.м.; VII поверх: приміщення 711; ІІІ-72, 77, 78 площею 97,9кв.м.; VIII поверх: приміщення ІІІ-81, 83, 87, площею 37кв.м.; ІХ поверх: приміщення ІІІ-92, 94, 98, 99, площею 46,8кв.м.; Х поверх: приміщення 1001; ІІІ-104, 109, площею 97,7кв.м.; ХІ поверх: приміщення ІІІ- 119, 122, площею 27,8 кв.м.; ХІІ поверх: приміщення 1213; ІІІ-127, 131, площею 87,6кв.м. Загальна площа 128/1000 частин будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 717,3кв.м. Також просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду держмайна України вищевказане нерухоме майно.

Представник позивача Іванченко І.С. (діє на підставі довіреності № 84 від 05.02.2021р. - а.с.№85 т.№2) надала заяву, в якій просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та розглянути справу за її відсутності, проти винесення заочного рішення суду заперечувала (а.с.№44, 135 т. №2).

Відповідачі в жодне з призначених підготовчих та в судові засідання не з`явилися, про дату та час слухання справи фізична особа була повідомлена за адресою, яка надана адресно-довідковим підрозділом (а.с.№95 т.№1), а юридична особа за адресою, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, ФОП та громадських формувань.

На підготовчі засідання 18.07.2019р. та 21.10.2019р. відповідач ОСОБА_1 отримав судову повістку, копію позову та ухвалу про відкриття провадження (а.с.№98, 135 т.№ 1), проте в засідання не з`явився, про причини неявки суд не сповістив. В подальшому до суду поверталися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання» (а.с.№173, 194, 225, 234, 235 т.№1, а.с.№43, 55, 61, 104, 108, 117, 131 т.№2).

Представник відповідача ТОВ «ДП Комфорт» в підготовчі та судові засідання не з`явився, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином, проте до суду повернулися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання» (а.с.№99, 137, 159, 193, 224, 236, 237 т.№1, а.с.№ 41, 41а, 54, 62, 102, 103, 105, 116, 129 т.№2 ).

Також відповідачі по справі про дату та час слухання справи були повідомлені шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання на сторінці Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на сайті «Судова влада України» в мережі Інтернет (а.с.№163, 174 т.№ 1, а.с.№16, 91, 110, 119-121, 133-134 т.№2).

16.03.2021р. до суду надійшло клопотання ТОВ «ДП Комфорт» про застосування строків позовної давності (а.с.№70-71 т. №2) з посиланням на те, що правочин щодо вибуття будівлі гуртожитку з державної власності був укладений ще 08.09.1993р., з того часу жодних рішень про визнання приватизації гуртожитку незаконною, скасування приватизації, визнання гуртожитку державною власністю не має. З 2009р., з моменту звернення ФДМУ до Господарського суду Дніпропетровської області (справа №18/23-10) позивач знав про його порушене право, проте звернувся до суду лише через шість років в 2019 році, а тому відповідач вважав пропущеним строк позовної давності та просив у зв`язку з цим відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи Дружина Т.Г. (діє на підставі ордеру серія ВІ №1016427 - а.с.№49 т.№2) в наданій до суду заяві просила розглянути справу за її відсутності. Позовні вимоги вважала обґрунтованими та просила задовольнити їх (а.с.№136 т.№2).

24.07.2020р. до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи, в яких вона посилалася на те, що ТОВ «ДП Комфорт» не набуло право власності на будівлю гуртожитку літ. А-12 по АДРЕСА_2 , а тому й не мало право відчужувати за договором дарування місця загального користування (а.с.№1-10 т.№2).

Крім того, в наданих 22.09.2021р. письмових поясненнях, представник третьої особи зазначила, що згідно до п. 7 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність за вимогами про визнання правочину щодо відчуження гуртожитку не застосовується. Щодо вимог про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, то ФДМУ довідався або повинен був довідатись про порушення свого права з дати внесення до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідних відомостей, і таким чином, подаючи в 2019 році позовну заяву, позивачем не пропущені строки позовної давності.

Підстав для винесення по справі заочного рішення суду немає, оскільки відсутня сукупність умов, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, а саме представник позивача не дала згоду на винесення по справі заочного рішення суду.

Відповідно до положень ст. 233, ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглянув справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, оцінивши надані та отримані під час розгляду справи докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України та у сукупності з положеннями законодавчих актів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, в його задоволені слід відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до положень п. 7 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про визнання недійсним правочину, предметом якого є відчуження гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини, на який поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», про визнання недійсним свідоцтва про право власності на такий гуртожиток як об`єкт нерухомого майна та/або його частини, про визнання недійсним акту передачі такого гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини до статутного капіталу (фонду) товариства (організації), створеного у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств.

Враховуючи положення п. 7 ч. 1 ст. 268 ЦК України, на вимоги ФДМУ щодо визнання недійсним договору дарування від 12.04.2017р., предметом якого було відчуження частини гуртожитку літ. А-12, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , строки позовної давності не поширюються.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка надана позивачем до позовної заяви, вбачається, що реєстрація права власності за ОСОБА_1 відбулася 27.07.2017р. (а.с.№ 26 зв.ст.), а отже саме з цього моменту позивач мав можливість дізнатися про порушення його прав, як власника нерухомого майна та звернутися до суду за захистом порушеного права.

З позовною заявою позивач звернувся 17.04.2019р. в межах трирічного строку, з дня проведення за ОСОБА_1 державної реєстрації права власності, а отже строки позовної давності позивачем не пропущені і в задоволенні клопотання відповідача ТОВ «ДП Комфорт» про застосування строків позовної давності слід відмовити.

При розгляді справи встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Постановою Верховної Ради України від 19.05.2016р., яка опублікована в офіційному виданні «Голос України» 02.06.2016р., місто Дніпропетровськ перейменовано в місто Дніпро. Таким чином, в даному рішенні адреса розташування спірного об`єкту нерухомості, яка зазначалася в судових рішеннях, ухвалених до 02.06.2016р., вказується як м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 46.

Судом встановлено, що будівля гуртожитку по АДРЕСА_2 на 620 місць була збудована за рахунок централізованих джерел фінансування, що підтверджується рішенням ради директорів підприємств взуттєвої промисловості МЛП УРСР від 3-4 квітня 1974р. «Про упорядкування обліку і розподілу жилої площі на підприємствах і в організаціях системи Міністерства легкої промисловості УРСР» (а.с.№31-32 т.№ 1).

Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих № 191 § 12 від 29.03.1974р. затверджено Акт держкомісії від 28.03.1974р. про прийняття в експлуатацію дванадцяти поверхового гуртожитку на 682 місця, з їдальнею на 133 місця, житловою площею 3972кв.м, збудованого БУ-1 «Дніпроміськбуд» для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання. Також дозволено ввести в експлуатацію гуртожиток з їдальнею та заселити гуртожиток після виконання рішення виконкому міськради № 562 від 19.08.1969р. (а.с.№33 т.№ 1).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області № 14/51-07 (41/36-07) від 14.02.2007р. за ДП «Оріль», яке створено шляхом перереєстрації ДП ЖКП «Комфорт» АТ «Оріль», що в свою чергу було створено правонаступником АТ «Оріль ЗАТ «Оріль», було визнано право власності на будівлю гуртожитку літ. А-12, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , з урахуванням виконаної реконструкції, загальною площею 7500кв.м., без додаткових актів введення в експлуатацію (а.с.№34-37 т. № 1).

Постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2008р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 14/51-07 ( 41/36-07) від 14.02.2007р. (в постанові описка та рік винесення Господарським судом Дніпропетровської області рішення вказано - 2008р.) скасоване та справа направлена на новий розгляд (а.с.№38-39 т. № 1).

Скасовуючи рішення, Вищий господарський суд України зазначив, що укладений між Фондом державного майна України і ЗАТ «Оріль» договір купівлі-продажу КП- 151 від 08.09.1993р. не є підставою для набуття останнім права власності на будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки розшифровка основних засобів по залишковій вартості на 28.10.1993р., як невід`ємна частина договору, не підписана Фондом держмайна України, а відтак спірний об`єкт залишився в державній власності.

При новому розгляді, 21.04.2009р. ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області провадження у справі припинено (а.с.№40 т.№1).

Під час дії рішення Господарського суду Дніпропетровської області № 14/51-07 (41/36-07) від 14.02.2007р. між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт» 13.11.2007р. був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Даний договір був визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008р. та за ТОВ «ДП Комфорт» визнано право власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12, розташованого по АДРЕСА_2 (а.с.№41-42 т. №1).

Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2009р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 39/97-08 від 26.02.2008р. було скасовано та передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області, який ухвалою від 15.04.2009р. припинив провадження по справі (а.с.№43-44 т.№1).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. по справі № 904/10561/15 за ТОВ «КП- Комфорт» визнано право власності на передану йому, як внесок до статутного капіталу, будівлю гуртожитку літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 5750кв. м (а.с.№70-72 т.№1).

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. скасоване та в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Вищого господарського суду України від 19.07.2016р. постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. по справі № 904/10561/15 скасовані повністю та припинено провадження по справі (а.с.№73-75 т. № 1).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.11.2013р. по справі №910/10830/13 за позовом ОСОБА_2 до ФДМ України (третя особа КП «Промінь») про визнання приватизації недійсною, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2016р., що залишено без змін Постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2016р., встановлено, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 , не був у складі цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» (а.с.№57-69 т.№1).

Таким чином, встановлено, що спірний об`єкт нерухомості внесений до Єдиного реєстру об`єктів державної власності, що підтверджується наданими відомостями з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, є державною власністю (а.с.№76 т. № 1).

З огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішеннями (постановами) судів господарської юрисдикції, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді даної цивільної справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини.

12.04.2017р. між ТОВ «ДП Комфорт» та ОСОБА_1 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., зареєстрований в реєстрі під № 747 (а.с.№161 т.№1).

За умовами договору дарування ОСОБА_1 отримав 128/1000 частин будівлі гуртожитку літ. А-12, по АДРЕСА_2 , яке складається з: ІІ поверх: приміщення 201; 202; ІІІ-18, 19, 21, 22 площею 174,4кв.м.; ІІІ поверх: приміщення ІІІ-32, 33, 34, 35, площею 43,5кв.м.; V поверх: приміщення ІІІ-48, 49, 53, площею 38,4кв.м; VI поверх: приміщення ІІІ-60, 61, 66, площею 66,2кв.м.; VII поверх: приміщення 711; ІІІ-72, 77, 78 площею 97,9кв.м.; VIII поверх: приміщення ІІІ-81, 83, 87, площею 37кв.м.; ІХ поверх: приміщення ІІІ-92, 94, 98, 99, площею 46,8кв.м.; Х поверх: приміщення 1001; ІІІ-104, 109, площею 97,7кв.м.; ХІ поверх: приміщення ІІІ- 119, 122, площею 27,8 кв.м.; ХІІ поверх: приміщення 1213; ІІІ-127, 131, площею 87,6кв.м. Загальна площа 128/1000 частин будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 становить 717,3кв.м (а.с.№161 т. №1).

Крім того, опис 128/1000 частини будівлі гуртожитку відповідає інформації, що була надана за виконання ухвали суду про витребування доказів листом КП «ДМБТІ» ДОР № 8058 від 27.07.2020р. (а.с.№ 19-32 т.№2).

Посвідчуючи договір дарування, приватний нотаріус ДМНО Зайченко І.А. зазначила, що документом, який підтверджує право власності дарувальника на відчуження майна є рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008р. по справі № 39/97-08.

Разом з тим, під час розгляду даної справи встановлено, що постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2009р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 39/97-08 від 26.02.2008р. було скасовано та при новому розгляді ухвалою від 15.04.2009р. провадження припинене.

З вищевказаних рішень судів вбачається, що ані ЗАТ «Оріль», правонаступником якого стало ДП «Оріль», ані ТОВ «ДП «Комфорт», ані ТОВ «КП -Комфорт» не набули у власність будівлю гуртожитку літ. А-12, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , і це майно залишилося у власності держави.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З матеріалів справи вбачається, що держава, інтереси якої в даній справі представляє Фонд державного майна України, є власником спірного приміщення гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 12.03.2018р. у справі № 910/22319/16 з посиланням на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 09.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, Фонд державного майна України, як власник майна, у розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України є заінтересованою особою, має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, зміст укладеного 12.04.2017р. договору дарування між ТОВ «ДП Комфорт» та ОСОБА_1 , предметом якого були 128/1000 частин приміщення в гуртожитку літ. А-12, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , суперечить інтересам держави, оскільки товариство розпорядилося майном, яке не було його власністю, а є власністю держави.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування, укладеного 12.04.2017р. № реєстровим № 747 між ОСОБА_1 та ТОВ «ДП Комфорт», посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог ФДМ України про визнання права власності та про витребування майна з чужого незаконного володіння, то в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Крім того, в п. 26 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», судам роз`яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Приписами ст. 326 ЦК України встановлено, що у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки державного майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», до основних завдань Фонду державного майна України належать, зокрема повернення у державну власність державного майна, що було відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства.

Таким чином, оскільки спірне майно в гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 вибуло з володіння поза волею власника - держави, позовні вимоги Фонду державного майна України про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають задоволенню.

В задоволенні позовних вимог ФДМ України в частині визнання права власності на спірне майно слід відмовити, оскільки, як встановлено господарськими судами у справі № 910/10830/13, до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу і залишився у власності держави, тобто повторне визнання права власності за державою в даному випадку не потрібно.

Крім того, судом враховані роз`яснення, що містяться в Постановах Верховного Суду України від 17.02.2016р. у справі № 6-2407цс15 та від 18.01.2017р. у справі № 6-2723цс16, за якими одночасне пред`явлення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) та про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції є помилковим, оскільки вказані позовні вимоги є взаємовиключними, а рішення, яким одночасно будуть задоволені такі вимоги, призведе до конфлікту інтересів та неможливості одночасного виконання цих вимог, адже виконання однієї вимоги виключає можливість виконання іншої.

У разі одночасного заявлення вимоги про віндикацію та реституцію, відповідно до рекомендацій Верховного Суду України, суд повинен буде самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, а також застосувати належні норми законодавства.

З огляду на те, що під час розгляду справи судом встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння поза волею власника держави, належним способом захисту прав держави в особі ФДМ України є пред`явлення саме віндикаційного позову шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, а не застосування реституції.

Підводячи підсумок викладеному, суд вважає за необхідне задовольнити частково позовні вимоги Фонду державного майна України до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт», ОСОБА_1 (третя особа Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку АДРЕСА_1 ») про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння і визнати недійсним договір дарування від 12.04.2017р. реєстровий № 747, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ДП Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., а також витребувати на користь держави в особі Фонду державного майна України з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) частину будівлі гуртожитку літ. А-12 (частка 128/1000), до якої входять: ІІ поверх: приміщення 201; 202; ІІІ-18, 19, 21, 22 площею 174,4кв.м.; ІІІ поверх: приміщення ІІІ-32, 33, 34, 35, площею 43,5кв.м.; V поверх: приміщення ІІІ-48, 49, 53, площею 38,4кв.м; VI поверх: приміщення ІІІ-60, 61, 66, площею 66,2кв.м.; VII поверх: приміщення 711; ІІІ-72, 77, 78 площею 97,9кв.м.; VIII поверх: приміщення ІІІ-81, 83, 87, площею 37кв.м.; ІХ поверх: приміщення ІІІ-92, 94, 98, 99, площею 46,8кв.м.; Х поверх: приміщення 1001; ІІІ-104, 109, площею 97,7кв.м.; ХІ поверх: приміщення ІІІ- 119, 122, площею 27,8 кв.м.; ХІІ поверх: приміщення 1213; ІІІ-127, 131, площею 87,6кв.м. Загальна площа 128/1000 частин будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 становить 717,3кв.м.

В задоволенні іншої частини вимог про визнання права власності слід відмовити.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне розподілити їх наступним чином.

При подачі позовної ФДМУ сплатив судовий збір у розмірі 5 763грн. (за ставкою судового збору 1 921грн. для майнових та немайнових вимог, заявлених юридичною особою (а.с.№2 т.№1)).

Також позивачем оплачений судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову в розмірі 960грн. 50коп. (а.с.№ 2 т.№1)

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь ФДМ України судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 4 802грн. 25коп. (3 842грн. за майновими вимогами + 960грн. 50коп. за забезпечення позову), тобто по 2 401грн. 25коп. з кожного, а в стягненні судового збору в розмірі 1 921грн. слід відмовити, у зв`язку з відмовою в задоволені частини позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 317, 321, 326, 330, 344, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», висновками Верховного Суду України, що містяться в постановах від 17.02.2016р. у справі №6-2407цс15 та від 18.01.2017р. у справі №6-2723цс16, правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 16.01.2018р. (провадження № 61-183св17, постановою Верховного Суду від 12.03.2018р. у справі №910/22319/16, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 158, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Фонду державного майна України до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт», ОСОБА_1 (третя особа Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Лідер» будинку АДРЕСА_1 ») про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Договір дарування від 12.04.2017р., реєстровий № 747, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. - визнати недійсним.

Витребувати на користь держави в особі Фонду державного майна України з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) частину будівлі гуртожитку літ. А-12 (частка 128/1000), до якої входять: ІІ поверх: приміщення 201; 202; ІІІ-18, 19, 21, 22 площею 174,4кв.м.; ІІІ поверх: приміщення ІІІ-32, 33, 34, 35, площею 43,5кв.м.; V поверх: приміщення ІІІ-48, 49, 53, площею 38,4кв.м; VI поверх: приміщення ІІІ-60, 61, 66, площею 66,2кв.м.; VII поверх: приміщення 711; ІІІ-72, 77, 78 площею 97,9кв.м.; VIII поверх: приміщення ІІІ-81, 83, 87, площею 37кв.м.; ІХ поверх: приміщення ІІІ-92, 94, 98, 99, площею 46,8кв.м.; Х поверх: приміщення 1001; ІІІ-104, 109, площею 97,7кв.м.; ХІ поверх: приміщення ІІІ- 119, 122, площею 27,8 кв.м.; ХІІ поверх: приміщення 1213; ІІІ-127, 131, площею 87,6кв.м. Загальна площа 128/1000 частин будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 становить 717,3кв.м

В задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт» (ЄДРПОУ- 35397226) на користь Фонду державного майна України (ЄДРПОУ - 00032945) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 401грн. 25коп. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.