ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1614/21 Справа № 204/3554/20 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання дітей та стягнення аліментів за минулий час, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обгрунтування якого посилався на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 квітня 2001 року, від якого мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. З 2017 року між сторонами припинені шлюбні відносини та наразі сторони проживають окремо. Вказував, що з 2017 року відповідач ухиляється від утримання дітей, хоча відповідач є фізичною особою-підприємцем та має постійний заробіток, а тому має змогу утримувати їхніх дітей. Також позивач зазначив, що починаючи з 2017 року нею неодноразово вживались заходи щодо одержання аліментів в добровільному порядку, однак звернення позивача були проігноровані відповідачем. Весь цей час на утриманні позивача перебувало четверо дітей, троє з яких на момент звернення з позовом неповнолітні, які потребували забезпечення належного рівня їх життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей.

Враховуючи вищезазначене, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі Ѕ частини від його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дітьми повноліття; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей за минулий час, за останні три роки, а саме з 09 червня 2017 року по 09 вересня 2020 року в розмірі 1751026 грн.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі Ѕ частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 08 червня 2020 року та до досягнення дітьми повноліття; у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В частині відмови позивач не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в оскаржуваній частині та постановити нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей за минулий час, за останні три роки, а саме з 09 червня 2017 року по 09 вересня 2020 року в розмірі 1751026 грн.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 21 квітня 2001 року, від якого мають спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також судом встановлено, що сторони живуть окремо, діти проживають з позивачем та перебувають на її утриманні.

Встановлено, що діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , самостійного доходу не мають; мають задовільний стан здоров`я.

Відповідач має задовільний стан здоров`я; матеріали справи не містять відомостей, що відповідач має інших дітей та утриманців, а також стягнення за виконавчими документами.

Враховуючи визначені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України обставини, суд дійшов висновку, що заявлений позивачкою розмір аліментів відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону, а тому з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі Ѕ частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей за минулий час, суд першої інстанції посилався на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не доведено вжиття заходів щодо отримання аліментів та неможливості їх отримати з 09 червня 2017 року і до звернення 08 червня 2020 року з позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей за минулий час в період з 08 червня 2020 року по 09 вересня 2020 року, суд першої інстанції посилався на те, що такий період враховано судом під час стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та з наданого розрахунку позивача вбачається, що останнім днем періоду, за який вона просить стягнути аліменти за минулий час, є 09 червня 2020 року.

Колегія суддів переглядає рішення суду лише в частині стягнення аліментів на утримання дітей за минулий час, за останні три роки, а саме: з 09.06.2017 року по 08.06.2020 р., оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що разом з позовною заявою в якості доказу на підтвердження обставин вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливості їх одержання у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, було надано поштове підтвердження про переписку між сторонами із цього приводу. Однак, суд першої інстанції вказаний доказ не взяв до уваги та необгрунтовано відмовив у стягненні аліментів на утримання дітей за минулий час, за останні три роки, а саме: з 09.06.2017 року по 08.06.2020 р.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, починаючи з 09.06.2017 року по 08.06.2020 року, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження умисних дій відповідача, спрямованих на ухилення від сплати аліментів, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення аліментів за минулий час.

Переписка між сторонами, на яку посилається апелянт як на доказ ухилення відповідача від сплати аліментів, не може свідчити про вчинення відповідачем умисних дій, спрямованих на ухилення від сплати аліментів. Позивачем також не надано доказів щодо вчинення будь-яких дій для отримання аліментів за вказаний вище період.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що вказані докази не були надані позивачем до суду першої інстанції.

Неприйнятними є дії сторони коли вона долучає до апеляційної скарги нові докази, які необґрунтовано не було подано до суду першої інстанції, щоб посилити свою позицію.

Крім того, додані до апеляційної скарги докази не приймаються до уваги, а посилання в апеляційній скарзі, що суд повинен був витребувати необхідні докази самостійно, суперечить чинному ЦПК України.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова