Номер провадження: 22-ц/813/2817/21
Номер справи місцевого суду: 519/939/16-ц
Головуючий у першій інстанції Барановська З. І.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства «Одесміськелектротранс» на рішення Южного міського суду від 10.10.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про стягнення завданої матеріальної та моральної шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди, за участю третьої особи ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулася до Южного міського суду Одеської області з позовною заявою до комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про стягнення завданої матеріальної та моральної шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.05.2015 року о 14.00 год. біля перехрестя вулиць Махачкалінська та пр. Добровольского у Суворовському районі м. Одеси ОСОБА_2 , керував трамваєм «Татра Т-3» бортовий номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності комунальному підприємству «Одесміськелектротранс», та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , яка перебігала трамвайну колію. В результаті наїзду трамваєм пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці дорожньо-транспортної пригоди. По даному факту слідчим управлінням ГУНП в Одеській області відкрите кримінальне провадження №0000371 за ознаками ст. 286 ч. 2 КК України, у якому позивач визнана потерпілою. На час скоєння дорожньо-транспортної пригоди водій трамваю ОСОБА_2 працював за трудовим договором в комунальному підприємству «Одесміськелектротранс» на посаді водія трамваю. Згідно висновку експерта №2323 від 31.08.2016 року водій трамваю ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_3 29 вересня 2016 року кримінальне провадження №0000371 постановою слідчого відділу СУ ГУНП в Одеській області Богуцького С.М. закрите за ст. 281 ч. 1 п. 2 КПК України із-за відсутності в діях водія трамваю ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення. В результаті завданої ОСОБА_3 смертельної травми, позивач понесла витрати на її поховання та встановлення їй памятника, оскільки її батько ОСОБА_4 є пенсіонером та не мав належних коштів.

Відповідач та водій трамваю ОСОБА_2 не надали позивачу допомогу у похованні її матері та встановлення їй пам`ятника. Так, на поховання її матері позивачем було витрачені кошти в розмірі 30253,79 грн., що підтверджується чеками та накладними. На установку памятника матері було витрачено 2000 грн. А усього позивач понесла витрати у зв`язку з похованням ОСОБА_3 в розмірі 72253,79 грн., які підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Крім завданої матеріальної шкоди позивачу, також, була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що вона втратила матір довгий час вона оговтувалася від втрати близької їй людини та отриманого стресу від смерті мами. Зразу після похорон мами, вона вимушена була доглядати за батьком ОСОБА_4 , який також отримав стрес у зв`язку зі смертю мами та знаходився на стаціонарному лікуванні, що додатково викликало у неї сильні переживання. Від отриманого стресу у батька відновилися хронічні захворювання, по поводу яких він додатково проходив курс лікування, а вона вимушена була доглядати за ним. Були порушені її життєві устої і зв`язки, вона вимушена була вишукувати додаткові кошти для поховання мами та лікування батька, вживати додаткових заходів для впорядкування життя її родини, довгий час прикладати зусилля для відновлення її попереднього стану. Відповідач їй належної матеріальної допомоги не надав. У зв`язку із цим позивачу була заподіяна моральна шкода, розмір якої вона оцінює в 70000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Протокольною ухвалою Южного міського суду Одеської області від 07.09.2017 року залучена ПАТ «СК «Арсенал Страхування» в якості співвідповідача.

Протокольною Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 14.12.2018 року виключено ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» в якості співвідповідача та залучено в якості третьої особи, оскільки позивач та її представник відмовились від позовних вимог до страховика.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Южного міського суду від 10.10.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про стягнення завданої матеріальної та моральної шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди, за участю третьої особи ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» було задоволено частково, постановлено:

стягнути з комунального підприємства «Одесміськелектротранс» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 56253,79 грн.;

стягнути з комунального підприємства «Одесміськелектротранс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 70 000 грн.;

стягнути з комунального підприємства «Одесміськелектротранс» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 562,54 грн. витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.;

в іншій частині відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

13 лютого 2020 року представником комунального підприємства «Одесміськелектротранс» було подано апеляційну скаргу на рішення Южного міського суду від 10.10.2019 року, відповідно до якої відповідач просить рішення суду першої інстанції - скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції під час ухвалення рішення було допущено неповне з`ясування обставин справи та невірно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на наступні порушення, допущені судом першої інстанції під час розгляду справи:

-суд не врахував, що згідно зі статтею 1188 України за наявності вини лише особи, якій завдано шкоду, вона їй не відшкодовується;

-в даному випадку водій трамвая не мав технічної можливості належним чином виконати вимоги п.12.3 ПДР України та уникнути наїзду на пішохода, що підтверджується висновком автотехнічної експертизи №2323 від 31.08.2016 року, проведеної в рамках кримінального провадження;

-винним в дорожньо-транспортній пригоді є пішохід ОСОБА_3 та саме її дії перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із вказаною подією ДТП, у зв`язку з чим, у даному випадку слід застосувати ч. 5 ст.1187 ЦК України.

-визначена судом сума відшкодування матеріальної шкоди не відповідає вимогам закону;

-судом не враховано, що за умови наявності Договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту відшкодування завданих збитків в результаті ДТП покладається саме на страхову компанію;

- судом не враховано правові висновки Великої палати Верховного суду України від 04.07.2018 року по справі №755/18006/15-ц.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Судді Одеського апеляційного суду Князюка О.В. від 28.02.2020 року вказану апеляційну скаргу було залишено без руху оскільки скаржником не було сплачено судовий збір.

11.03.2020 року до суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.03.2020 року провадження у вказаній цивільній справі було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.07.2020 року вказану цивільну справу було було призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.16), яка була рідною матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та укладення шлюбу (а.с.29-30).

22.05.2015 року о 14 годин 00 хвилин біля перехрестя вулиць Махачкалінська та пр. Добровольского у Суворовському районі м. Одеси ОСОБА_2 керував трамваєм «Татра Т-3» бортовий номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності комунальному підприємству «Одесміськелектротранс», та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , яка перебігала трамвайну колію. В результаті наїзду трамваєм пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці дорожньо-транспортної пригоди.

По даному факту слідчим управлінням ГУНП в Одеській області відкрите кримінальне провадження №0000371 за ознаками ст. 286 ч. 2 КК України, у якому позивач визнана потерпілою (а.с.169-171).

Згідно висновку експерта № 2323 від 31.08.2016 водій трамваю ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_3

29.09.2016 кримінальне провадження №0000371 постановою слідчого відділу СУ ГУНП в Одеській області Богуцького С.М. закрите за ст. 281 ч. 1 п. 2 КПК України із-за відсутності в діях водія трамваю ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України (а.с.8-10).

ОСОБА_2 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах та був працівником трамвайного депо № 2 Комунального підприємства «Одесміськелетротранс» (а.с.14) та не заперечувалось сторонами.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що усі витрати на поховання понесла позивач ОСОБА_1 , під час оформлювання ритуальних послуг, у позивача був відсутній паспорт, тому оформлювання замовлення було здійснено на ім`я ОСОБА_5 , так у останньої був з собою паспорт.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку послалися суди попередніх інстанцій.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі N 466/4412/15-ц (провадження N 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі N 756/16649/13-ц (провадження N 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі N 447/2438/16-ц (провадження N 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі N 601/1304/15-ц (провадження N 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі N 345/3335/17 (провадження N 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі N 742/637/19 (провадження N 61-320св20).

При цьому, згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі.

Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

З огляду на викладене, відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

За змістом статей 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього.

У розглядуваній справі не встановлено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілої ОСОБА_3 або непереборної сили, а тому висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 матеріальної шкоди є правильним.

Разом з тим, обгрунтованими є доводи апелянта, що за умови наявності Договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту відшкодування завданих збитків в результаті ДТП покладається саме на страхову компанію, виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентує, зокрема Закон № 1961-ІV.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до статті 5 Закону № 1961-ІV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-ІV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону № 1961-ІV).

Згідно з пунктами 27.1-27.5 статті 27 Закону № 1961-ІV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Відповідно до пункту 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-ІV у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Згідно з пунктом 35.1 статті 35 Закону № 1961-ІV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Відповідно до пункту 36.1 статті 36 Закону № 1961-ІV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страховиком страхового відшкодування передбачений у статті 37 Закону № 1961-ІV.

Згідно з підпунктами 37.1.1-37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-ІV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП;

Рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку (пункт 36.7 статті 36 Закону № 1961-ІV).

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Вказані висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).

Так, з матеріалів справи вбачається, що між Комунальним підприємством «Одесміськелектротранс» та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал страхування» було укладено Договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №38/15-ДЦВ/О/1 від 13.03.2015 року.

Предметом договору є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної Страхувальником або іншою особою, цивільна відповідальність якої застрахована, життю, здоров`ю, працездатності, майну третіх осіб, під час експлуатації транспортного засобу.

Ліміт відповідальності Страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю Потерпілих осіб, згідно умов Договору, становить 100 000 гривень за один транспортний засіб.

Протокольною Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 14.12.2018 виключено ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» в якості співвідповідача та залучено в якості третьої особи, оскільки позивач та її представник відмовились від позовних вимог до страховика.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача суми матеріальної шкоди є помилковим, оскільки у цій частині вимог позов пред`явлено до неналежного відповідача, а тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню і з постановленням нового про відмову у задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди.

Що стосується відшкодування суми моральної шкоди, завданої позивачу, то суд обгрунтовано виходив з наступного.

За змістом частини першої та п`ятої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Під моральною шкодою, згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абзацу 1 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Разом з тим, визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

З огляну на викладене, враховуючи фактичні обставини справи, обставин дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинула мати позивача, а також вимог розумності і справедливості,, колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне зменшити розмір морального відшкодування до 57 000 грн.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Одесміськелектротранс» - задовольнити частково.

Рішення Южного міського суду від 10.10.2019 року в частині позовних вимог до комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про стягнення завданої матеріальної шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди, - скасувати.

Постановити у відповідній частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 56253,79 грн. - відмовити.

Рішення Южного міського суду від 10.10.2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до комунального підприємства «Одесміськелектротранс», про відшкодування моральної шкоди змінити, зменшити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню, з 70 000 грн до 57 000 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 04 жовтня 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: С.О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе