Справа № 445/153/20 Головуючий у 1 інстанції: Бакаїм М.В.
Провадження № 22-ц/811/3664/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Золочівського районного суду від 29 жовтня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви, покликається на те, що Золочівським районним судом Львівської області видано судовий наказ від 10 лютого 2020 року у справі № 445/153/20, яким вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яка підлягає індексації, щомісяця починаючи з 24 січня 2020 року до досягнення дітьми повноліття; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 192.10 грн. На його думку судовий наказ видано помилково, оскільки він проживає разом зі своєю дружиною та неповнолітніми дітьми однією сім`єю та фактично їх утримує, сплачує комунальні платежі за місцем їх проживання, а стягувачем не наведено доказів його ухилення від обов`язку утримувати своїх дітей. Обставини, на які покликається стягувач, не відповідають дійсності, а звернення до суду про видачу судового наказу є зловживанням стягувача своїми процесуальними правами. З наведених підстав просить визнати судовий наказ Золочівського районного суду від 10 лютого 2020 року № 445/153/20 таким, що не підлягає виконанню; стягнути на його користь безпідставно одержане стягувачем, ОСОБА_2 , за таким виконавчим документом.

Ухвалою Золочівського районного суду від 29 жовтня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не повідомив його належним чином, у передбачений законом спосіб про дату, час та місце судового засідання, яке згідно з ч. 3 ст. 432 ЦПК України мало бути проведено з повідомленням стягувача та боржника. Зазначає, що в судовому засіданні не досліджено доказів, поданих ним разом із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, не надана мотивована оцінка обставинам (фактам), якими обгрунтовуються його вимоги, на надано мотивованої оцінки кожному аргументу, наведеному ним щодо наявності підстав для задоволення заявлених вимог, а стягувачем не наведено жодного доказу ухилення його від обов`язку утримання своїх дітей. Вказує, що кошти на утримання дітей можуть бути присуджені за рішенням суду в частці від доходу матері чи батька дитини з того з батьків, хто проживає окремо від дітей, у разі окремого із дітьми проживання одного з батьків дитини. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та ухвалити постанову, якою визнати судовий наказ Золочівського районного суду Львівської області від 10 лютого 2020 року у справі № 445/153/20 таким, що не підлягає виконанню з 04 березня 2020 року.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи положення ч.7,8 ст. 161, ч.3 ст.167, ч.1 ст.170, слід зазначити, що у справах про аліменти чинним законодавством не передбачено оскарження судових наказів в апеляційному порядку, так само не передбачена можливість боржника подання ним заяв про їх перегляд.

Натомість, у разі незгоди боржника з судовим наказом про стягнення аліментів існують можливі варіанти для зміни їх розміру: перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами та звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Разом з тим платник аліментів не має право ставити питання про зменшення суми аліментів, визначених відповідно до п.5 ч.1 ст. 161 ЦПК України в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що пояснюється тим, що відповідно до ч. 2 ст.182 СК України цей розмір є мінімальним гарантованим розміром аліментів.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що заявник просить визнати судовий наказ, виданий Золочівським районним судом Львівської області 10 лютого 2020 року в справі № 445/153/20, таким, що не підлягає виконанню з підстав, передбачених ст. 432 ЦПК України.

Відповідно до ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже, з аналізу норм ст. 432 ЦПК України вбачається, що виконавчий документ може бути судом визнано таким, що не підлягає виконанню, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.02.2020 року задоволено заяву ОСОБА_3 та видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі по 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, яка підлягає індексації, починаючи стягнення з 24.01.2020 року і до досягнення дітьми повноліття.

Свою заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, заявник обґрунтовує тим, що судовий наказ видано помилково, оскільки він проживає разом зі своєю дружиною та неповнолітніми дітьми однією сім`єю та фактично їх утримує, сплачує комунальні платежі за місцем їх проживання, а стягувачем не наведено доказів його ухилення від обов`язку утримувати своїх дітей. Обставини, на які покликається стягувач, не відповідають дійсності, а звернення до суду про видачу судового наказу є зловживанням стягувача своїми процесуальними правами.

Тобто, як на підставу для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 посилається на помилковість видачі судового наказу.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності підстав, передбачених ст. 432 ЦПК України, вважати, що виконавчий документ (судовий наказ) у справі № 445/153/20 було видано помилково.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки зазначені заявником обставини, які він вважає такими, що доводять помилковість видачі Золочівським районним судом Львівської області судового наказу від 10 лютого 2020 року у справі № 445/153/20, не свідчать про те, що судовий наказ видано судом помилково.

Такий висновок колегія суддів обґрунтовує положеннями п.5 ч.1 ст. 161 ЦПК України, відповідно до якої судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину в твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана зі встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 161 ЦПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Слід зазначити, що частина 1 ст. 165 ЦПК України передбачає підстави для відмови у видачі судового наказу, а відтак видача судового наказу за наявності передбачених ч. 1 ст. 165 ЦПК України підстав для відмови у видачі судового наказу, могла б свідчити про помилковість видачі судового наказу, однак заява ОСОБА_1 не містить посилання на передбачені ст. 165 ЦПК України підстави для відмови у видачі судового наказу.

А відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про те, що зазначені заявником обставини не можуть бути підставою для визнання судового наказу, виданого Золочівським районним судом Львівської області 10 лютого 2020 року у справі № 445/153/20 таким, що не підлягає виконанню.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з тих підстав, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки зазначені апелянтом порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали з підстав, передбачених ч.2 ст. 376 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Золочівського районного суду від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 29.03.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.