Справа № 302/327/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 березня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д.,

з участю секретаря Купар Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 24 листопада 2020 року (у складі судді Павлюк С.С.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Міжгірської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у березні 2020 р.

Просила надати дозвіл на виїзд неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України в супроводі матері ОСОБА_2 , без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_1 , без обмеження у кількості виїздів і часу перебування на період до досягнення дитиною 16 річного віку.

На обґрунтування позовних вимог указала, що вона постійно перебуває на роботі за межами України, а саме - у Чеській Республіці, винаймає там житло, і має добре оплачувану постійну роботу. Також має намір укласти шлюб із громадянином Чеської Республіки.

Спільна дитина сторін проживає із батьками позивача. Відповідач проживає окремо і участі у вихованні дитини практично не бере.

Із огляду на ці обставини виникла необхідність у періодичних виїздах дитини за межі України по місцю перебування матері без обмеження у кількості виїздів і часу перебування дитини за кордоном.

Однак, відповідач принципово відмовляється надати такий дозвіл у встановленому законом порядку.

Рішенням Воловецького районного суду від 24 листопада 2020 р. позов задоволено: надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон за межі України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_2 , без згоди і супроводу батька дитини - ОСОБА_1 , без обмеження у кількості виїзду та часу перебування, на період до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 840,80 грн. у відшкодування судового збору.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені та доречні доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-позивач жодного разу не зверталася до відповідача з питанням надання згоди на виїзд або тимчасовий виїзд дитини за межі України;

-позовна заява є необґрунтованою, оскільки позивач просить суд надати дозвіл не на тимчасовий виїзд дитини за межі України, а без обмеження такого виїзду в часі, без зазначення місця перебування дитини за кордоном і часу такого перебування;

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Суд виходив із того, що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, судом при розгляді справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України, тому суд дійшов висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд малолітнього сина за кордон без згоди батька, без обмеження у кількості виїзду та часу перебування, на період до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Учасники справи не з`явилися у судове засідання, яке відбулося 18 березня 2021 р. Від представника позивача до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача за наявними в справі матеріалами. Від відповідача клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, однак він був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Судом першої інстанції було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Міжгірського районного суду від 13.09.2019 р. (а.с.9). Від спільного подружнього життя у сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13). Позивач на даний час проживає та працює у Чеській Республіці, підтвердженням чого є довідка про забезпечення житлом ОСОБА_2 на необмежений термін за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21,22,23). Позивач уклала трудовий договір з АТ "2K TREND", юридична адреса якого: 19011 Прага 9, Бєховіце, вул. Поднікательська 539 та їй встановлено заробітну плату (а.с.24, 25, 26, 27-28, 29-30, 31).

Позивач стверджує, що відповідач чинить перешкоди у виїзді за кордон малолітнього сина.

Також у матеріалах справи міститься висновок комісії із питань захисту прав дитини Міжгірської РДА про визначення порядку участі у вихованні та усунення перешкод у побаченнях та спілкуванні з малолітньою дитиною № 01-41/1055 від 15.10.2019 р., яким було встановлено дні та години для зустрічей відповідача зі своїм сином (а.с.43).

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 р. Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

Із цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України,якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18).

При цьому, при вирішенні питань, які стосуються життя дитини, та яка здатна сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Як видно зі змісту позовної заяви та матеріалів справи, позивач живе та працює у Чеській Республіці, тому вона виявила бажання, щоб її син проживав разом із нею. Позивач у позовній заяві стверджує, що відповідач принципово відмовляється надати такий дозвіл у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим вона і звертається до суду з цим позовом.

Як видно з прохальної частини позовної заяви, позивач не вказує на який період (його початок і закінчення) необхідно надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька. Те саме стосується оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон за межі України без згоди та супроводу батька дитини, без обмеження у кількості виїзду та часу перебування до досягнення дитиною 16-ти річного віку.

Колегія суддів наголошує, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на певний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Позивач не надала, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази для підтвердження обставин того, коли та з якою метою позивач мала намір вивезти дитину за кордон. Також не було конкретизовано і причини виїзду та часові проміжки перебування дитини в певній країні.

Питання про надання дозволу на виїзд дитини за межі України визначено позивачем для виїзду у Чеську Республіку, проте, часовий період такого виїзду не вказано.

Також позивач не надала доказів про відмову батька у видачі згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі лише матері та не зазначила, в яку саме країну батько відмовив у виїзді дитини та з яких підстав.

Позивач не довела належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, без визначення його початку й закінчення щодо країни, до якої просила надати дозвіл на виїзд позивач, відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини.

Задоволення позовних вимог і надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон за межі України сина відповідача в супроводі матері та без згоди і супроводу батька дитини, без обмеження у кількості виїзду та часу перебування на період до досягнення дитиною 16 р. суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.

Як видно з матеріалів справи, виїзд дитини не носить тимчасового характеру, пов`язаний з відпочинком і оздоровленням, а має на меті визначення місця проживання дитини разом із мамою у Чеській Республіці.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1, п.п.1,4 ЦПК України оскаржене рішення належить скасувати, а в задоволенні позову відмовити через його необґрунтованість.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України понесені ОСОБА_1 судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 1261,20 грн.належить покласти на позивача.

Керуючись 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1,4, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 2.Рішення Воловецького районного суду від 24 листопада 2020 року скасувати. 3.У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. 4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1261,20 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн. у відшкодування судового збору. 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 6.Повне судове рішення складено 29 березня 2021 р.

Судді: