Справа № 442/5724/20 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/234/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Возняка В.Й., представника органу опіки і піклування Яким І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Хомика А.П. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи - Органу опіки та піклування Дрогобицької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И ЛА:

09.09.2020 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів, в якому просив визнати їх такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовував тим, що відповідачі - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровані в будинку, що належить позивачеві. Відповідачі на даний час не є членами його сім`ї, протягом тривалого терміну не проживають в будинку, не оплачують комунальні послуги, не доглядають за будинком, однак зніматись з реєстраційного обліку не бажають. Позивач сплачує додаткові кошти за житлово-комунальні послуги по житловому будинку з урахуванням реєстрації відповідачів, а також відсутня можливість оформити субсидії.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з участю третьої особи - Органу опіки та піклування Дрогобицької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 .

Вважає, що оскаржуване рішення не може залишатись в силі, оскільки постановлене в порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що судом не враховано того факту, що позивач є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 . У згаданому будинку були зареєстровані та вселені в якості членів сім`ї відповідачі по справі. Оскільки між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 подружнє життя не склалось, остання в червні 2019 року перейшла проживати на АДРЕСА_2 , що спонукало позивача звернутись в суд з позовом про розірванн шлюбу. Донька ОСОБА_3 у кінці червня 2019 року уклала шлюб з ОСОБА_6 , після чого перейшла проживати в м. Трускавець за адресою місця проживання та реєстрації її чоловіка. ОСОБА_4 після одруження перейшла також проживати до її чоловіка ОСОБА_7 , від шлюбу у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Наведені обставини свідчать про припинення між сторонами правовідносин як членів сім`ї. Тому вважає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що відповідачі, які не є членами сім`ї позивача, а є членами своїх сімей, які ними утворені, залишаються бути зареєстрованими у вказаному будинку всупереч волі співвласників будинку, будучи сторонніми особами по відношенню до нього. Адже, дані обставини свідчать про відсутність у відповідачів права на користування будинком АДРЕСА_1 , тим більше, що відповідачі відповідно до актів від 31.01.2020 року не проживають у вказаному будинку понад один рік без поважних причин, що слугує самостійною підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Викладена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 10.01.2019 року у справі № 484/747/17.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Доказів того, що після розірвання шлюбу за рішенням суду, та внаслідок утворення ними своїх сімей вони ведуть спільне господарство, проживають однією сім`єю із власником будинку, що вони є членами сім`ї власника, суду не надано. Тому право відповідачів на користування чужим майном є припиненим на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі №235/9835/15-ц.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області та постановити нове, яким позов задоволити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 висловилась у заперечення доводів апеляційної скарги. Вважає рішення законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права. Зазначила, що між сторонами був спір щодо усунення перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 , через перешкоди, які чинив позивач відповідачам у користуванні будинком з вересня 2019 року по березень 2020 року, у зв`язку з чим останні не мали доступу до будинку та, відповідно, тимчасово з поважної причини не проживали у вказаному будинку. Водночас вказала, що у спірному будинку залишилось майно, яке є спільною власністю колишнього подружжя та особисті речі відповідачів. Іншого житла у відповідачів немає.

Від інших сторін відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.02.2006 року, посвідченого нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Балог Р.В., реєстраційний номер 1-461.

Другим співвласником цього будинку є брат позивача - ОСОБА_8 .

В будинку мають зареєстроване місце проживання, окрім позивача та його брата, усі відповідачі у справі, які були вселені в будинок зі згоди його власників, як члени сім`ї позивача.

З матеріалів справи вбачається, що подружнє життя між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 не склалось, остання у червні 2019 року перейшла проживати на АДРЕСА_2 .

Донька ОСОБА_3 у кінці червня 2019 року уклала шлюб з ОСОБА_6 , після чого перейшла проживати в м. Трускавець за адресою місця проживання та реєстрації її чоловіка. ОСОБА_4 після одруження перейшла також проживати до свого чоловіка ОСОБА_7 , від шлюбу у них народився ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Аналіз ЄДРСР свідчить, що у ньому наявне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.12.2019 року (справа № 442/7897/19), яким розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27 січня 1994 року у Дрогобицькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 44. Рішення набрало законної сили.

Згідно Акту № 12 КП «Управитель «ЖЕО» Дрогобицької міської ради від 31.01.2020 року, комісія встановила, а сусіди підтвердили, що відповідачі ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5 не проживають за місцем реєстрації з 2005 року.

Згідно Акту № 13 КП «Управитель «ЖЕО» Дрогобицької міської ради від 31.01.2020 року, комісія встановила, а сусіди підтвердили, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за місцем реєстрації з червня 2019 року.

Згідно Ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.03.2020 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням у цивільній справі № 442/31/20 - за заявою позивача залишено без розгляду.

Також в ЄДРСР оприлюднено ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10.03.2020 року (справа № 442/977/20), якою позов ОСОБА_2 , ОСОБА_13 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком та вселення за заявою позивачів залишено без розгляду.

Обидві ухвали в апеляційному порядку не оскаржувались, набарали законної сили.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що: «спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - ОСОБА_1 житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя - ОСОБА_2 вселився до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власницею - ОСОБА_1 та малолітньою дитиною, яка залишилася проживати разом із матір`ю.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) вказано, що:

«у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власності відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд першої інстанції надав оцінки факту того, що у спірних правовідносинах права відповідачів, як колишніх членів сімї співвласника будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції; надав оцінки доводам відповідачів щодо поважності прични непроживання у спірному будинку, відтак дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи(частина п`ята статті 19 СК України).

В ході апеляційного розгляду встановлено, що в суді першої інстанції орган опіки та піклування, будучи залученим до участі в справі, не надавав висновку щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Тому судом апеляційної інстанції останньому було запропоновано надати такий висновок у ході розгляду справи в апеляційному суді. 31 серпня 2021 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, який сформований у вигляді листа, у якому зазначено, що орган опіки та піклування заперечує щодо визнання таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Такий висновок є обґрунтованим, підстав для відступу від нього, колегія суддів не вбачає.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки під час вирішення справи ним правильно застосовано до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2021 року.

Головуюча С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич