Провадження № 22-ц/4808/910/21
Головуючий у 1 інстанції Тринчук В. В.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Томин О.О.

секретаря Капущак С.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який є і представником відповідача ОСОБА_3 , позивачки ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення в квартиру та зобов`язання надати ключі від вхідних дверей квартири і дверей гаражу, і заборону укладати договори про охорону квартири і гаражу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Тринчука В.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та Приватного Підприємства «Безпека-Захід» про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном.

В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що відповідно до договорів дарування від 01.11.2019 року зареєстрованих в реєстрі за № № 915 та 917 вона стала власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частки гаражу № 20 , який розташований по АДРЕСА_2 . Дарувателем зазначеного майна є її мати, ОСОБА_5 , яка набула право на вказане майно на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06.06.2019 року у цивільній справі №344/11698/16-ц за її позовом до ОСОБА_3 (її сина) про визнання права власності на спадкове майно. Зазначене нерухоме майно 02.11.2019 року зареєстроване за нею, як обдарованою, у державному реєстрі речових прав. Інша 1/2 частка зазначеного майна належала брату ОСОБА_3 . З 04.11.2019 року вона зареєструвалась у вказаній квартирі, однак користуватись належним їй майном не може через те, що співвласник іншої частини майна відповідач ОСОБА_3 не бажає виконувати рішення суду, вважає, що має право одноособово користуватись нерухомим майном у цілому. Їй стало відомо з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що ОСОБА_3 свою частку в спірній квартирі 21.02.2020 року подарував синові - відповідачу ОСОБА_1 . Відповідно до квитанції ОСББ «Єдельвейс-41» вона сплачує за послуги з обслуговування належної їй частки квартири, однак фактично нею не користується через перешкоди, які чинять відповідачі.

Через протиправні дії брата ОСОБА_3 вона неодноразово зверталась до Івано-Франківського відділу поліції. Весною 2020 року при спробі зайти у квартиру нею встановлено, що у вказаній квартирі знаходиться син ОСОБА_3 - ОСОБА_1 зі своєю співмешканкою, який відмовився відчинити їй двері квартири та викликав працівників охоронної фірми « Безпека-Захід ». Через деякий час її брат ОСОБА_3 прийшов до вказаної квартири з іншою особою, який представився ОСОБА_1 та вказав, що є працівником охоронної фірми « Безпека-Захід », під охороною якої знаходиться вказана квартира, у зв`язку з чим її було не допущено до власної квартири. Через вказані обставини позивачка звернулась до Івано-Франківського відділу поліції із заявою про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме квартирою, якою вона володіє на праві спільної часткової власності, проте їй відмовлено у доступі до житла, надавши відповідь від 26.05.2020 року, в якій відмова ґрунтувалась саме на факті перебування вказаної квартири під охороною. Аналогічні відповіді на звернення були надані Івано-Франківським відділом поліції від 07.07.2020 року та листом органу поліції від 16.10.2020 року, в якому позивачці рекомендовано звернутись до суду за захистом порушеного права.

Посилаючись на наведене, позивачка просила зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні 1/2 частиною спірної квартири та 1/2 частиною гаража № 20 шляхом вселення в квартиру, надання їй дублікату ключів від вхідних дверей квартири та дверей гаражу, визнання недійсним договору про охорону квартири, укладеного між охоронною фірмою «Безпека-Захід», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , заборону відповідачам без її згоди як співвласника 1/2 частини нерухомого майна укладати договори на охорону спільної квартири та гаражу.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 лютого 2021 року за заявою позивачки позовні вимоги в частині до ПП «Безпека-Захід» залишено без розгляду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2021 року (з урахуванням ухвали суду першої інстанції від 25 червня 2021 року про виправлення описки у рішенні) позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_4 в користуванні 1/2 частиною квартири за адресою: АДРЕСА_3 , та 1/2 частиною гаражу, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що належать їй на праві власності шляхом вселення до вказаної квартири та надання ОСОБА_4 дублікатів ключів від вхідних дверей вказаних квартири та гаражу.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 сплачений нею при зверненні до суду судовий збір в сумі 840 грн 80 коп.

В решті вимог позову відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що протиправні дії відповідачів позбавляють позивачку права користуватися належним їй нерухомим майном, а саме 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1 та 1/2 часткою гаражу АДРЕСА_6 , а відтак позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом вселення в квартиру та надання позивачці дублікату ключів від вхідних дверей квартири та дверей гаражу підлягають до задоволення.

Що стосується відмови у задоволенні інших позовних вимог, то суд виходив з того, що не передбачено такого способу захисту як заборонити вчиняти певні дії в майбутньому.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення.

Зокрема, апелянт зазначає, що він здійснив істотні поліпшення у квартирі після того як отримав її у власність. Доводи позивачки про те, що вона несе витрати по оплаті послуг з обслуговування квартири в належній їй частці не підтверджуються належними та достовірними доказами.

Апелянт вказує, що він з батьком ОСОБА_3 вживали заходи для мирного урегулювання спору, зокрема, щодо способу поділу квартири, виділення частки квартири в натурі чи проведення експертизи для реального відшкодування між сторонами матеріальних витрат, проте позивачка від усіх умов відмовляється. Він пропонував позивачці вирішити справу відповідно до ст. 365 ЦК України шляхом припинення судом права особи на частку у спільному майні, адже неможливість виділення частки квартири в натурі в окреме жиле приміщення є однією з підстав для примусового припинення права власності на частку у спірному майні.

Також зазначає, що позивачка відмовилась добровільно відшкодувати матеріальні витрати, понесені ним, по догляду за спадкодавцем, а також витрати на ремонт та облаштування квартири.

Апелянт стверджує, що жодних належних, допустимих та достовірних доказів того, що ним чиняться перешкоди позивачці у володінні її часткою квартири суду не надано. Позивачка має вільний доступ до квартири, а тому вважає позовні вимоги безпідставними. Однак, суд першої інстанції на вказане увагу не звернув.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивачка та відповідач ОСОБА_3 не скористались своїм правом на подання відзиву.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_2 , який є також представником відповідача ОСОБА_3 , доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Позивачка доводи скарги заперечила, просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення в частині стягнення судового збору з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується тільки в частині часткового задоволення позову ОСОБА_4 , тому відповідно до положень ст. 367 ЦПК України законність ухваленого в іншій частині судового рішення колегією суддів не перевіряється.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_4 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частки гаражу АДРЕСА_6 (а.с. 7, 9-12). Зазначене нерухоме майно 02.11.2019 року зареєстроване у державному реєстрі речових прав за обдарованою ОСОБА_4 . Інша 1/2 частина зазначеного майна належала її брату ОСОБА_3 , що ним визнано.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 свою частину квартири 21.02.2020 року подарував синові ОСОБА_1 , відповідачу у справі (а.с. 8).

Згідно картки реєстрації особи ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 21).

Позивач неодноразово зверталась до Івано-Франківського відділу поліції у зв`язку з чиненням перешкод у користуванні належним їй нерухомим майном, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями відповідей на звернення ОСОБА_4 (а.с. 13-20).

Станом на 24.11.2020 року власниками вказаної квартири та гаражу є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності по 1/2 частці вказаного нерухомого майна кожен (а.с. 8-12).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 4 цієї статті встановлено принцип непорушності приватної власності.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян (статті 317, 319 ЦК України).

Стаття 383 ЦК України визначає право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ч. 2 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Положеннями ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 356 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

В разі відсутності волі співвласника домовитися про порядок володіння та користування майном, таке спільне користування унеможливлюється, що завдає шкоди іншим співвласникам та порушує їх право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, яке закріплене ст. 317 ЦК України.

Пунктами 33, 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до змісту положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм матеріального права, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що протиправні дії відповідачів позбавляють позивачку права користуватися належним їй нерухомим майном, а саме 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1 та 1/2 часткою гаражу № 20 за адресою: АДРЕСА_2 , а тому позов ОСОБА_4 в частині усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення в квартиру та зобов`язання надати ключі від вхідних дверей квартири і дверей гаражу є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги у вказаній частині в основному зводяться до переоцінки доказів, що є поза компетенцією апеляційного суду, не спростовують правильних висновків суду та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Разом з тим, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції, припустився помилки, стягнувши з відповідачів на користь позивачки судовий збір в розмірі 840,80 грн у солідарному порядку, оскільки чинним законодавством не передбачено стягнення судових витрат в солідарному порядку.

Враховуючи зазначене, рішення у частині стягнення судового збору слід змінити та стягнути з відповідачів на користь позивачки з кожного по 420 грн. 40 коп. витрат по оплаті судового збору.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2021 року в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 , жителя АДРЕСА_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_3 з кожного по 420 грн. 40 коп. витрат по оплаті судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року.