ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 550/1144/20 Номер провадження 22-ц/814/1780/21Головуючий у 1-й інстанції Михайлюк О. І. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Карпушина Г.Л., Хіль Л.М.

За участю секретаря Кальник А.М., Міщенко Я.О.

Розглянула в порядку загального провадження, в судовому засіданні у м. Полтаві апеляційну скаргу законного представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Чутівського районного суду Полтавської області, в складі судді Михайлюк О.І. від 13 травня 2021 року, дата виготовлення повного тексту рішення 20 травня 2021 року, по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа Чутівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, та остаточно просила визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири загальною площею 70,9 кв. м, житловою площею 42,0 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану на ім`я ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтований тим, що вона перебувала з ОСОБА_5 в шлюбі з 08.09.1990 по 22.08.2006, від якого мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час шлюбу ними була придбана вищевказана спірна квартира, яка була оформлена на ім`я її колишнього чоловіка. .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, в тому числі на згадану квартиру. Спадкоємцями померлого є їх спільний син ОСОБА_4 , малолітня ОСОБА_1 та мати покійного ОСОБА_6 .

Спадкова справа на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 в Чутівській державній нотаріальній конторі заведена за №03/2019 року. Заяву про прийняття спадщини подав син померлого - ОСОБА_4 . Заяву про відмову від спадщини на користь малолітньої дочки померлого, ОСОБА_1 , подала мати померлого - ОСОБА_6 .

З метою оформлення свідоцтва про право власності на Ѕ частку в спільному майні подружжя, ОСОБА_3 31.10.2019 звернулася до Чутівської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, на що отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відмовляючи в задоволенні заяви, нотаріусом було повідомлено, що майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо). Проте, враховуючи, що станом на час смерті спадкодавця він в шлюбі з позивачем не перебував, вказане свідоцтво видане бути не може, оскільки таке свідоцтво видається лише тому з подружжя, який на момент смерті іншого подружжя перебував з ним в шлюбі.

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 13 травня 2021 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку квартири загальною площею 70,9 кв. м, житловою площею 42,0 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану на ім`я ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задоволення позовних вимог вмотивовано наявністю правових підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя в розумінні положень ст. 22 КпШС з огляду на факт її набуття під час перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі.

Не погодившись з вказаним рішенням законний представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, невірну оцінку зібраних по справі доказів, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову з огляду на те, що спірна квартиро не є подружнім майном, а являється виключно особистою власністю померлого ОСОБА_5 .

Так, спадкова квартира було придбана померлим ОСОБА_1 під час роздільного проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу, у відповідності до норм ч.1 ст. 28 КпШС, що діяв на час придбання майна, а відтак є його особистою власністю і поділу як подружнє майно не підлягає.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , посилаючись на законність рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. Вважає, що суд дійшов вірного висновку про статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, яке було придбане в шлюбі, натомість доказів щодо перебування квартири в особистій власності ОСОБА_5 , так само як і факт окремого проживання подружжя на час її придбання, матеріали справи не містять.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 08.09.1990 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 23.08.2011 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_5 було розірвано 22.08.2006.

Під час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_5 у шлюбі у них, ІНФОРМАЦІЯ_3 , народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 08.05.1992.

Згідно договору купівлі-продажу від 28.05.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Коваль І.В., ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_2 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 .

22.06.2016 ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 та змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».

Згідно розпорядження Чутівської селищної ради №8 від 15.02.2016 року вул. Комсомольську в смт Чутове перейменовано на вул. Незалежності в смт. Чутове.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить, в тому числі, квартира АДРЕСА_2 .

З матеріалів спадкової справи №03/2019, заведеної на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , вбачається, що заяву про прийняття спадщини подали: ОСОБА_4 - син спадкодавця, законний представник ОСОБА_1 - доньки спадкодавця - ОСОБА_2 . Мати спадкодавця ОСОБА_6 подала заяву про відмову від спадщини на користь малолітньої доньки спадкодавця - ОСОБА_1 .

Також до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_11 із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, на що постановою державного нотаріуса Махринської О.В. №02-31/913 від 31.10.2019 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, у зв`язку з тим, що зазначена нотаріальна дія не передбачена чинним законодавством щодо подружжя, які не перебувають в зареєстрованому шлюбі на час відкриття спадщини.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх майнових інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції застосував як норми КпШС, що діяли на час набуття спірного майна, так і норми чинного СК України, положення якого поширюються на правовідносини між подружжям після 2004 року, на підставі яких дійшов висновку, що спірна квартира як придбана подружжям за час шлюбу є у відповідності до ст. 22 КпШС України їх спільною сумісною власністю, частки якої в разі поділу майна подружжя є рівними. На підстав зазначеного, суд першої інстанції вказав на обґрунтованість заявлених вимог та визнав за позивачем право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 .

При цьому суд дав правову оцінку зібраним по справі доказам, в тому числі показам свідків, які підтвердили факт ведення спільного господарства ОСОБА_5 та ОСОБА_5 ( ОСОБА_10 ) після придбання спірної квартири в 2002 році.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час придбання спірного майна, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 чинного Сімейного кодексу України.

Так, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Аналогічні висновки містяться і у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 по справі №711/2302/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) також зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами, що спірне майно за адресою АДРЕСА_1 , була придбана ОСОБА_5 під час шлюбу з ОСОБА_12 та зареєстрована на його ім`я.

При цьому, сам факт зазначення ОСОБА_5 в якості покупця за договором купівлі-продажу та подальше оформлення ним придбаної квартири на своє ім`я не виключає її статус як спільної сумісної власності подружжям згідно до положень ст. 22 КпШС.

Згідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Заперечуючи заявлені вимоги, відповідач в особі законного представника малолітньої ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказувала про існування обставин, які виключають визнання за позивачем права на Ѕ частку в спірному майні як за колишнім подружжям, оскільки спірне майно було придбане ОСОБА_5 під час роздільного проживання при фактичному припинення шлюбу.

Відтак, саме зазначені обставин в розумінні вимог ст. 77 ЦПК України підлягали нею доведенню в суді. Між тим, жодними належними доказами вказані обставини в суді першої інстанції доведені не були, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні.

Крім того, не свідчать про існування таких обставин і надане вже в апеляційній інстанції судове рішення про розірвання шлюбу.

Так, згідно заочного рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07.08.2006 шлюб зареєстрований 08.09.1990 між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 розірвано.

При цьому, в самому тексті рішення вказано, що «Як зазначив позивач, з березня 2000 року вони з відповідачкою проживають окремо, шлюбно-сімейні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть…, а тому позивач просить шлюб розірвати».

Наведене свідчить, що суд не встановлював обставин щодо роздільного проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу, а лише послався на текст позовної заяви та обставини, викладені самим позивачем.

За змістом ч. 3 ст. 28 КпШС лише суд може визнати майно, нажите одним з подружжя під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

За своєю конструкціє, вказана норма передбачає саме судове вирішення спору щодо статусу придбаного майна за результатом звернення з такими вимогами одного з подружжя.

Між тим, при житті ОСОБА_5 як подружжя жодного разу не заперечував статус придбаної квартири як спільної сумісної власності з дружиною, з відповідними позовами до суду не звертався, вимог про визнання за ним права особистої власності, буть то згідно зі ст. 28 КпШС чи на підставі ст. 57 СК України не заявляв.

Судом першої інстанції вірно оцінено докази по справі та підставі чого він дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність відповідачем в особі законного представника ОСОБА_2 обставин, які б свідчили про фактичне припинення шлюбно-сімейних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 на час придбання квартири.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують та не містять посилання на обставини, які б свідчили про наявність підстав для його скасування.

Так, не заслуговує на увагу твердження апелянта про те, що суд безпідставно не прийняв до уваги роздільне проживання подружжя на час придбання квартири, що у відповідності до норм ст. 28 КпШС свідчить про можливість визнання майна нажитого подружжям під час роздільного проживання особистою власністю ОСОБА_5 , який є покупцем за договором купівлі-продажу.

Відхиляючи вказане твердження, колегія суддів зазначає, що саме один з подружжя наділений правом звернення до суду з відповідним позовом про визнання придбаного під час шлюбу майна його особистою власністю згідно до ст. 28 КпШС, а з 2004 року - в порядку ст. 57 СК України. Проте, з вказаними вимогами ОСОБА_5 до суду не звертався, тому на даний час відсутнє будь-яке судове рішення про вставлення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, так і про визнання спірної квартири об`єктом особистої приватної власності одного подружжя.

Крім того, з такими вимогами до суду не зверталась і сама законний представник ОСОБА_2 , яка діє в інтересах спадкоємця - малолітньої ОСОБА_1 .

Разом з цим, суд першої інстанції вірно відхилив заперечення останньої щодо придбання квартири виключно за кошти самого ОСОБА_5 .

Так, в матеріалах справи маються договори купівлі-продажу укладені 28.05.2002 про продаж ОСОБА_5 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_14 та від 28.05.2002 про придбання ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2

З вказаних договорів, вбачається, що вони укладені в один день, тобто має місце відчуження належної сім`ї ОСОБА_15 квартири та придбання в той же день нової квартири.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, як ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу законного представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 13 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 1 жовтня 2021року.

Судді : Обідіна О.І. Карпушин Г.Л. Хіль Л.М.