Справа № 127/8976/18
Провадження № 22-ц/801/557/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Прокопчук А. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 рокуСправа № 127/8976/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В., Стадника І. М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалила суддя Прокопчук А. В.

Рішення ухвалено в м. Вінниці

Повний текст рішення складено 13 червня 2018 року,

Встановив:

У квітні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк», яке в подальшому перейменовано в АТ КБ «Приватбанк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 17 липня 2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 28 лютого 2018 року склалася заборгованість в загальній сумі 60 736,95 грн., із яких: 3560,41 грн. - заборгованість за кредитом; 53 708,11 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 100 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 2868,43 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 17 липня 2013 року в розмірі 60 736,95 грн., яка складається з: 3560,41 грн. - заборгованість за кредитом; 53 708,11 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 100 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 2868,43 грн. - штраф (процентна складова); а також - витрати по відшкодуванню судового збору в сумі 1762 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , пославшись на неповноту та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження доказів та відсутність їх оцінки, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовити повністю; стягнути з позивача на його користь судові витрати; постановити ухвалу про поворот виконання рішення суду першої інстанції у цій справі.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що відповідач погоджується із фактом підписання ним Анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку, на підставі якої йому було видано кредитну картку із встановленим кредитним лімітом у розмірі 4000 грн. За період з 26 серпня 2013 року до 07 березня 2014 року він використовував кредитну картку (розраховувався нею, знімав з неї кошти та поповнював картку); ним було використано 3989,38 грн. і поповнено карту на 4152,26 грн., що ним визнається. Водночас він не погоджується із нарахуванням банком заборгованості за користування кредитом та заборгованості за пенею, комісією та штрафами, оскільки у підписаній ним Анкеті-заяві такі умови не передбачені і позивач не надав суду доказів про ознайомлення його із зазначеними у позові умовами кредитування, а також не надав доказів того, який саме тип картки було йому видано. Вважає, що, оскільки у анкеті-заяві не визначено процентну ставку, то проценти за користування грошовими коштами має бути встановлено у порядку ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ. Згідно з визнаними ним обставинами у період з 26 серпня 2013 року до 07 березня 2014 року він використав кошти у сумі 3989,38 грн.; з урахуванням ставки НБУ розмір відсотків за користування позикою у цей період становить 148,43 грн.; за цей же період картку було поповнено на 3989,38 грн., тобто ним було повністю повернено борг з урахуванням процентів.

Також відповідач зазначив про пропуск позивачем строку позовної даності, оскільки останню оплату він здійснив 07 березня 2014 року, а тому строк позовної давності щодо неустойки сплив 07 березня 2015 року, а щодо боргу - 07 березня 2017 року, проте судом не зазначено підстав та мотивів, за якими судом визнано поважними причини пропуску строку позовної давності.

Позивач АТ КБ «Приватбанк» у встановлений судом строк відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 17 липня 2013 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій зазначено, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 7-8).

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 28 лютого 2018 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 60 736,95 грн., із яких: 3560,41 грн. - заборгованість за кредитом; 53 708,11 грн. - заборгованість за процентами; 100 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 3368,43 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а. с. 5-6).

Задовольнивши позовні вимоги та стягнувши з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 17 липня 2013 року в загальній сумі 60 736,95 грн., суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів, а тому таку заборгованість слід стягнути на користь позивача.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 17 липня 2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 17 липня 2013 року в загальній сумі 60 736,95 грн., із яких: 3560,41 грн. - заборгованість за кредитом; 53 708,11 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 100 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 2868,43 грн. - штраф (процентна складова), позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунок заборгованості за договором № б/н від 17 липня 2013 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 17 липня 2013 року, анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 17 липня 2013 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг із Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, а також копію паспорта відповідача та документи, що підтверджують процесуальний статус банку та його представника.

Зазначивши у позові про укладення відповідачем 17 липня 2013 року договору, згідно якого він отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, позивач не надав суду доказів про фактичне виконання банком умов такого договору, зокрема, про відкриття карткового рахунку та про видачу кредитної картки відповідачу. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі та не обґрунтував такий розмір заборгованості у позовній заяві.

Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка підписана відповідачем 17 липня 2013 року, не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Ця анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, окрім особистих даних та підпису відповідача, в тому числі не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору у розмірі 4000 грн. на умовах, про які зазначено в позові. У анкеті-заяві у відповідному розділі не обрано вид карти, яку бажає оформити на своє ім`я клієнт, та не зазначено суму бажаного кредитного ліміту (а. с. 7-8).

Звернувшись із апеляційною скаргою на рішення суду, відповідач зазначив, що він визнає факт підписання Анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку, на підставі якої йому було видано кредитну картку з кредитним лімітом у розмірі 4000 грн. Також відповідач зазначив, що за період з 26 серпня 2013 року до 07 березня 2014 року він використовував кредитну картку (розраховувався нею, знімав кошти та поповнював картку); за цей період ним було використано 3989,38 грн. та поповнено карту на суму 4152,26 грн., тому заборгованості перед банком він не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 82 ЦПК України, апеляційний суд враховує визнання відповідачем факту підписання Анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку та отримання на підставі цієї заяви кредитної картки з встановленим на неї кредитним лімітом у розмірі 4000 грн.

Водночас, апеляційний суд враховує те, що звернувшись з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом (тіла кредиту) у розмірі 3560,41 грн., позивач не довів належними та допустимими доказами наявність такої заборгованості у відповідача.

Наданий банком розрахунок заборгованості за договором № б/н від 17 липня 2013 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 28 лютого 2018 року не є належним та допустимим доказом існування заборгованості в заявленому позивачем до стягнення розмірі, оскільки він підписаний представником банку без зазначення будь-яких даних, що його ідентифікують (посади, прізвища) (а. с. 5-6). Крім того, цей розрахунок не є первинним документом, так як не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 цього Положення первинним є документ, що містить відомості про операцію.

Пунктом 6 Положення встановлено, що саме банк зобов`язаний забезпечити: 1) документування всіх операцій, що здійснюються його відокремленими підрозділами (складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку); 2) своєчасне, повне та достовірне відображення в регістрах бухгалтерського обліку всіх операцій, які здійснюють його відокремлені підрозділи; 3) дотримання відокремленими підрозділами вимог облікової політики банку; 4) виконання відокремленими підрозділами потрібних процедур внутрішнього контролю; 5) формування та зберігання відокремленими підрозділами первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, звітів відповідно до вимог законодавства України; 6) формування звітності в розрізі відокремлених підрозділів; 7) надання інформації в розрізі відокремлених підрозділів банку зовнішнім користувачам (Національному банку України, органам статистики та іншим органам відповідно до вимог законодавства України).

Згідно з пунктами 43, 44 Положення первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг.

Первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками: 1) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); 2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).

При цьому первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Положення).

Відповідно до пункту 52 Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

До позовної заяви позивач не додав жодного первинного бухгалтерського документу, в тому числі особового рахунку чи виписки з нього. Не надано також підтверджуючих даних про те, що відповідачу взагалі видавалась кредитна картка, на який строк надавався кредит, про термін дії кредитної картки, зміни відсоткової ставки, на підставі яких фінансових документів відповідач отримав кредит та в якому розмірі, яких саме платежів, коли саме і в яких сумах відповідач не сплатив заборгованість.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог, зокрема, в частині розміру заборгованості за тілом кредиту.

При нарахуванні процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафів позивач посилається на Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку начебто визнані відповідачем, разом з цим позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме надані банком витяг із Тарифів та витяг із Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника. Крім того, позивач не навів обґрунтованого розрахунку сум, які просить стягнути з відповідача, який повинен містити відомості щодо залишку непогашеного кредиту, порядку нарахування процентів, пені, комісії, штрафів, суми коштів, які надходили в рахунок погашення заборгованості, відомості щодо розміру простроченого зобов`язання тощо.

Задовольнивши позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, пені, комісії та штрафів, суд першої інстанції не врахував, що у підписаній відповідачем анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 17 липня 2013 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Наданий банком витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» відповідачем не підписаний, а тому відсутні підстави вважати, що саме такі умови були погоджені відповідачем на час підписання анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку. Крім того, цей витяг із Тарифів містить умови кредитування за різними видами кредитних карток: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold», і від виду кредитної картки залежить кількість днів пільгового періоду кредитування, протягом якого проценти не нараховуються; базова процентна ставка за користування кредитними коштами; розмір обов`язкового щомісячного платежу; розмір пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів; розмір комісії за кредитне обслуговування карти, а матеріали справи не містять жодних доказів того, який вид кредитної картки видано відповідачеві на підставі підписаної ним 17 липня 2013 року анкети-заяви.

Також поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що зазначивши у позовній заяві про отримання відповідачем кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних, позивач (згідно із наданим до позовної заяви розрахунком заборгованості) нарахував до стягнення з відповідача відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 34,80%, починаючи з 01 вересня 2014 року та 43,20%, починаючи з 01 квітня 2015 року.

Стягнувши із відповідача заборгованість за пенею та комісією в сумі 100 грн., суд першої інстанції не врахував, що згідно із розрахунком заборгованості за договором (а. с. 8-9) комісія та пеня нараховувались банком щомісячно у твердій грошовій сумі (по 50 грн. та по 100 грн.), а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання, як передбачено ч. 3 ст. 549 ЦК України.

Апеляційний суд вважає, що завчасне визначення пені у твердій грошовій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України), а тому вказані щомісячні нарахування не можуть бути стягнуті як пеня. Крім того, нарахування комісії та пені разом не узгоджується із нормами цивільного законодавства України.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що ухваливши рішення про задоволення позову, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають встановленим по справі обставинам; а також судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, враховуючи те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту надання відповідачу кредитних коштів та відповідно не довів розмір заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про незастосування судом позовної давності до заявлених позивачем вимог, то згідно з ч. 3 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Матеріали справи не містять заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Підпунктом «в» пункту четвертого частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать також витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3).

Згідно вимог частин 1 і 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою цієї статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив клопотання про стягнення з позивача на його користь понесених ним судових витрат у розмірі 7736,44 грн., із яких: 2643,00 грн. сплаченого судового збору, 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу та 93,94 грн. банківської комісії за оплату зазначених платежів.

Із матеріалів справи вбачається, що при поданні апеляційної скарги на рішення суду відповідач сплатив судовий збір в розмірі 2643,00 грн. (а. с. 83), який у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача та ухваленням рішення про відмову в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути на його користь з позивача.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. відповідач надав суду ордер адвоката Ан І. М. серії ВН № 113093 від 19 жовтня 2020 року (а. с. 68), копію договору про надання правової допомоги № 06-20 від 20 вересня 2020 року (а. с. 78-80), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого Ан І. М. 22 травня 2019 року (а. с. 81), копію акту № 2-06-20 наданих послуг по договору від 14 грудня 2020 року, згідно якого вартість наданих послуг адвоката у цивільній справі № 127/8976/18 складає 5000 грн. (а. с. 84) та квитанцію від 14 грудня 2020 року про сплату ОСОБА_1 на рахунок адвоката Ан І. М. коштів в сумі 5000 грн. (а. с. 82).

Згідно з ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною четвертою статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5-6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

За змістом ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з умовами договору про надання правової допомоги № 06-20 від 30 вересня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Ан І. М., розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт (пункт 3.2.). Гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами. Гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок адвоката (пункт 3.3.). Факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг. Клієнт зобов`язаний сплатити гонорар не пізніше протягом п`яти банківських днів з моменту підписання акту прийому-передачі наданої правової допомоги (пункт 3.5.).

Узгоджених сторонами тарифів, які передбачено пунктом 3.3. зазначеного договору, відповідач суду не надав.

Зазначивши у апеляційній скарзі клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн., відповідач всупереч положенню частини третьої статті 137 ЦПК України не надав суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

У наданому відповідачем акті № 2-06-20 наданих послуг до договору від 14 грудня 2020 року зазначено, що адвокатом витрачено 12,5 годин часу на підготовку апеляційної скарги та підтримку позиції у суді апеляційної інстанції у справі № 127/8976/18. При цьому в акті не деталізовано, яку кількість часу витрачено адвокатом Ан І. М. для надання конкретної послуги відповідачеві, зокрема, на підготовку апеляційної скарги.

Надання адвокатом Ан І. М. відповідачеві ОСОБА_1 такої послуги як підтримка позиції у суді апеляційної інстанції, про що зазначено у акті № 2-06-20 від 14 грудня 2020 року, не знайшло підтвердження в матеріалах справи, оскільки станом на день підписання зазначеного акта справа судом апеляційної інстанції не була розглянута, тобто така послуга не була надана на час підписання акта. Крім того, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 березня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, що також вказує на ненадання адвокатом Ан І. М. такої послуги як підтримка позиції у суді апеляційної інстанції.

Заперечуючи проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, позивач АТ КБ «Приватбанк» надіслав на електронну адресу суду пояснення, у яких зазначив, що відповідач не надав суду розрахунків витрат, а також інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, а тому такі витрати не є доведеними.

Враховуючи те, що відповідач не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а у акті № 2-06-20 наданих послуг до договору від 14 грудня 2020 року не деталізовано, яку кількість часу витрачено адвокатом для надання конкретної послуги відповідачеві, зокрема, на підготовку апеляційної скарги та розмір гонорару за виконання саме цієї роботи, апеляційний суд позбавлений можливості встановити обґрунтованість витрат відповідача на професійну правничу допомогу та перевірити співмірність заявленого розміру правничої допомоги з виконаною роботою, а тому не вбачає підстав для стягнення таких витрат з позивача.

Також відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача 93,94 грн. сплаченої ним банківської комісії при оплаті ним судового збору та витрат на правничу допомогу, оскільки такі витрати не є судовими витратами в розумінні ст. 133 ЦПК України.

В апеляційній скарзі відповідач також просить постановити ухвалу про поворот виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

За змістом частин п`ятої, шостої цієї статті питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.

Зазначивши у апеляційній скарзі клопотання про поворот виконання рішення суду першої інстанції, яким з нього стягнуто на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 17 липня 2013 року в загальній сумі 60 736,95 грн., відповідач не надав суду документів на підтвердження сплати ним коштів на виконання оскаржуваного рішення суду.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що в задоволенні клопотання відповідача про поворот виконання рішення суду першої інстанції у цій справі слід відмовити.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2643,00 грн. (дві тисячі шістсот сорок три гривні).

Відмовити ОСОБА_1 у стягненні 5000,00 грн. витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги адвоката та 93,94 грн. банківської комісії.

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поворот виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2018 року у цій справі відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіВ. В. Сопрун
І. М. Стадник