Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/2526/14-ц
Провадження № 2/945/1/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021року Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Куртія О.Ф. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому з подальшими змінами просила визнати недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири у спільній сумісній власності подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 04 листопада 1994року.За своїм бажанням, ОСОБА_4 взяв прізвище позивачки « ОСОБА_5 ». 23 березня 2005р. шлюб був розірваний, про що зроблено актовий запис № 1302 Центральним РАЦС М.Миколаєва. Спільних дітей від цього шлюбу не має.У період спільного проживання, було придбано нерухоме майно-квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за договором купівлі продажу від 30.12.1994р р., зареєстрованого за № 2-3158, посвідченого державним нотаріусом Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори Лактіоновою С.А. та зареєстрований в ММБТІ. Справами з оформлення документів з придбання квартири займався ОСОБА_4 , оскільки він на час оформлення квартири ще не встиг змінити паспорт на нове прізвище « ОСОБА_5 », в договорі вказане його дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 ». Позивача в якості покупця в договір не зазначили, оскільки нотаріус під час оформлення договору запевнила позивача, що згідно до вимог ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв на момент укладання договору купівлі-продажу квартири, «майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права з володіння, користування і розпорядженням цим майном».Згідно до ст.23 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв на момент укладання договору купівлі-продажу квартири, «майном, нажитим за час шлюбу, подружжя-розпоряджається, спільною згодою.При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя,що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі». Нотаріус роз`яснив, що у випадку, якщо чоловік буде намагатися продати квартиру без позивача, та не повідомить нотаріуса про те, що відчужуване майно придбано під час шлюбу, то такі дії будуть вважатися шахрайством. Оригінал договору купівлі-продажу знаходиться у позивача, вона самостійно з моменту купівлі утримує квартиру, за власні кошти здійснила поточний ремонт, сплачує комунальні послуги. У зв`язку з тим, що відповідач відмовляється добровільно переоформити частину квартири на позивача тому вона змушена звернутися до суду та просить про задоволення позову.

Від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності та відмовити у задоволенні позову з цих підстав, посилаючись на те, що шлюб розірвано 27.02.2004року, та саме з цього строку слід відраховувати трирічний строк позовної давності.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11.05.2016 року залучено ОСОБА_2 до участі у справі в якості правонаступника відповідача.

В останнє судове засідання позивач та її представник не з`явилися,при цьому подали заяву в якій просили розглядати справу без їх участі та наполягали на задоволені позовних вимог.

Відповідач та її представник в останнє судове засідання не з`явилися. Натомість у попередній судових засіданням позовні вимоги не визнали та просили про відмову у задоволені позову,також зазначили,що спірна квартира була придбана за кошти відповідача.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України ,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст.2,4,12,76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, щодо актового запису про шлюб № 3 від 10.12.2019 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 актовий запис № 424 від 04.11.1994 року складений Заводським районним у м.Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі, який був зареєстрований 04.11.1994року. Після укладення шлюбу ОСОБА_8 присвоєно прізвище - « ОСОБА_5 ».

Згідно Договору купівлі-продажу від 30.12.1994 року ОСОБА_8 купив квартиру АДРЕСА_2 ,зареєстрованого в реєстрі за № 2-3158 та зареєстрованого в КП ММБТІ 26.04.1995 року № 16.

Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано,про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний актовий запис № 141 від 23.03.2005 року.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 ОСОБА_8 змінив прізвище на " ОСОБА_9 ",реєструючи шлюб ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_10 .

Згідно копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ,про що 17.07.2015 року складено відповідний актовий запис №7.

Зі спадкової справи № 26/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_11 заведеної приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Київської області Клочко О.П., вбачається, що 02.12.2015року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як пояснила допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 ,вона є сусідкою та особисто знайома з позивачкою та ОСОБА_8 . Також вказала,що позивачка ОСОБА_1 самостійно робила ремонт в квартирі,проводила комунікації та сплачувала комунальні послуги. Крім того свідок пояснила ,що ОСОБА_2 раніше ніколи не бачила.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України(далі -СК України) власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК України передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Нормастатті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до норм ст.22-24 КпШС України, які діяли в період придбання квартири 1994 році ,майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Відповідно до ст.65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

З огляду на викладені обставини вбачається, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя, презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя належними та достеменними доказами не спростовано, а матеріали справи не містять належних доказів того, що особисті грошові кошти відповідача були витрачені на придбання спірної квартири.

За такого, судом встановлено, що спірна квартира є сумісною власністю подружжя.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.Розпорядження майном, що є об`єктом права власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України, ст.68 СК України).

За приписами ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом сумісної власності подружжя, частки майна є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. ( ст.70 СК України).

За приписами ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

У відповідності до ч.2 ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. При цьому, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

При цьому, згідно правової позиції ВС КЦС, висловленої при розгляді справи № 203/304/17 від 06.11.2019 року, відлік строку позовної давності при поділі майна подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не датою розірвання шлюбу.

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували , що позивач знав про перешкоджання відповідачем реалізації йому права власності на квартиру, саме починаючи з наступного дня після розірвання шлюбу. Водночас, відповідач для обґрунтування заяви про сплив строку позовної давності повинен довести суду, що перешкоджання розпочалися з цього моменту, а не пізніше.

За висновком ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15: неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу. За відсутності доказів які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події. З якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Позивач також просив суд визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видану на ім`я відповідача.

Згідно з підпунктом 4.15. пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до положень підпункту 4.18. пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього.

Згідно з підпунктом 4.17. пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчим органом, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, яким в даному випадку є позивач як спадкоємець за законом, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 4,5,77,81,141,263-265,273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та поділ спільного майна подружжя, - задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованому в реєстрі за №27 на квартиру під АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка м.Миколаїв,паспорт серія НОМЕР_4 ;РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя М. М. Войнарівський