Справа № 447/125/20 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р.
Провадження № 22-ц/811/3085/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Цяцяка Р.М., Шеремети Н.О.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 14 вересня 2020 року в складі судді Павліва В.Р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

встановила:

У січні 2020 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання неповнолітнього сина, в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також в її користь алміенти в твердій грошовій сумі на її утримання в розмірі 1300 грн. щомісяця, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною трьох років.

Вимоги обгрунтовувала тим, що 29.08.2018 в с. Розвадів Миколаївського району Львівської області зареєстрували шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу у них народився син, який на даний час проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні та на утриманні її батьків. На даний час вона не працює, оскільки здійснює догляд та піклування за їхнім малолітнім сином, тому має право на утримання від батька дитини. Відповідач офіційно працевлаштований, працює трактористом у місті Львові, відтак має можливість сплачувати аліменти. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 14 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в твердій грошовій сумі на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня подання заяви до суду, тобто з 16.01.2020 і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в твердій грошовій сумі на її утримання в розмірі 1300 грн.00 коп. щомісяця, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Розмір аліментів підлягає індексації.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір у справі у розмірі 840 гривень 80 копійок на користь держави.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу, що позовні вимоги визнавав частково, про що зазначав у відзиві на позовну заяву, однак такому суд першої інстанції не надав жодної оцінки та не згадав про нього.

Покликається на те, що з матеріалів справи не вбачається, чим позивачка обґрунтовує під ставність своїх позовних вимог щодо розміру аліментів, які вона просить стягувати з врахуванням його матеріальних можливостей, так і необхідності для утримання дитини відповідного віку.

Зазначає, що його середньомісячна зарплата становить 7041,00 грн., тому сумарно два розміри аліментів, які просить стягнути позивачка становитимуть 3647 грн., що є більше половини його доходу.

В цьому контексті покликається на ЗУ «Про виконавче провадження».

Стверджує, що не має у власності майна, вкладів у банках та не зареєстрований як ФОП, відтак не здійснює іншої діяльності, яка б приносила дохід, крім офіційної роботи.

Крім цього, оскільки батьки не мають офіційного доходу та не отримують жодних соціальних виплат, з його заробітної плати затрачаються кошти на сплату електроенергії та побутовий газ.

З врахуванням прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, погоджується на сплату аліментів у розмірі 1/4 від свого заробітку, а щодо коштів на утримання дружини в розмірі 300 грн.

Також звертає увагу, що у резолютивній частині рішення не чітко зазначено, який саме вид аліментів на утримання сина він має сплачувати, у твердій грошовій формі чи в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку.

Просить змінити рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 14 вересня 2020 року, ухваливши його в редакції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця та аліменти в твердій грошовій сумі на утримання ОСОБА_2 , в розмірі 300 грн.00 коп. щомісяця, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

26.02.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на правовідносини, які склалися між сторонами та норми матеріального права, які такі регулюють, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі оскаржуване рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення аліментів, розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи наявні матеріали справи та вимоги закону колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що дитина проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні та на утриманні її батьків, відтак врахувавши, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів та право дружини, з якою проживає дитина, на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Відповідно до ст. 2 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб, утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Сім`я є первинним та основним осередком суспільства (ч. 1 ст. 3 СК України).

Судом встановлено, що сторони у справі є подружжям, шлюб між якими зареєстрований 29.08.2018 в с. Розвадів Миколаївського району Львівської області, актовий запис № 36 (а.с. 5).

За час перебування у шлюбних відносинах у сторін народилася дитина: син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Із позовної заяви ОСОБА_2 слідує, що сторони тривалий час не проживають разом, не ведуть спільний побут та не спілкуються, жодних домовленостей з приводу утримання сина, досягнути не можуть.

Із довідки № 24 від 16.01.2020 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб виданої Розвадівською сільською радою Миколаївського району Львівської області вбачається, що позивачка ОСОБА_2 зареєстрована на АДРЕСА_1 , разом із своїми батьками та братом. Крім цього, у зазначеному домоволодінні зареєстрований син сторін ОСОБА_3 (а.с. 7).

Звертаючись із позовними вимогами, позивачка ОСОБА_2 зазначала, що від шлюбу з відповідачем у них народився син, який на даний час проживає з нею та перебуває на її утриманні, а аткож на утриманні її батьків. На даний час не працює, оскільки здійснює догляд та піклування за їхнім малолітнім сином, відтак має право на утримання від батька дитини, який офіційно працевлаштований, має можливість сплачувати аліменти, які просила в примусовому порядку стягнути з відповідача.

Згідно поданого 28.02.2020 відзиву на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги визнавав частково, долучив довідку про доходи з місця праці та наводив відповідні розрахунки аліментів, які необхідно йому сплачувати у випадку задоволення позовних вимог.

Таке відношення відповідача до заявлених позовних вимог відповідає і доводам апеляційної скарги.

Відповідно до ст.ст. 51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України).

Більше того, навіть особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України).

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 6) СК України.

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набув чинності 08 липня 2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до вказаної норми аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того з батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 184 СК України).

Таким чином, положеннями СК України спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу відповідача чи у твердій грошовій сумі) поставлений в залежність від вимоги того, хто має на них право та одночасно встановлено, що розмір аліментів, призначений за будь-яким із зазначених способів стягнення аліментів, не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

В цьому, контексті колегія суддів звертає увагу на те, що слідуючи наведеним вище законодавчим нормам, суд не вправі самостійно змінити спосіб стягнення аліментів з частини заробітку (доходу) на тверду грошову суми чи навпаки, а може лише визначати величину присуджених до стягнення аліментів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що у резолютивній частині рішення не чітко зазначено, який саме вид аліментів на утримання сина він має сплачувати, у твердій грошовій формі чи в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку не заслуговує на увагу, оскільки слідуючи принципу диспозитивності та праву позивача самостійно обирати предмет позову та розпоряджатися своїми правами, позивачка чітко визначилася із вимогами в контексті аліментів на дитину, такі підтримувала, натомість відповідач не скористався правом на подання заяви про виправлення описки у рішенні суду, вважаючи таку суттєвою.

Пред`явлення позивачкою позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із батьків обов`язку утримувати дітей, що власне відповідачем не спростовано та підтверджується поданням апеляційної скарги.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги місцевий суд правильно виходив з того, що між сторонами виник спір з приводу утримання неповнолітньої дитини та дійшов правильного висновку про те, що позивачка потребує допомоги на утримання дитини, а відповідач, як батько зобов`язаний надавати таку допомогу.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей; непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

В свою чергу, в силу приписів статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи наведене, колегія суддів виходить із безумовного права дитини на належне утримання, виховання, рівень життя та розвитку від своїх батьків, до досягнення повноліття.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України.

Аналізуючи зазначені норми закону, колегія суддів виходить з того, що батьки дітей повинні забезпечити для них утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я.

Цей мінімум стягується з батьків навіть при наявності доходу лише в межах державних соціальних гарантій, призначених батькам (пенсій, допомог тощо) і не є достатнім для задоволення потреб дитини, тому при наявності більших доходів у батьків, відповідно і аліменти повинні визначатися у більшому розмірі від мінімальної межі.

Прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років визначений: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів на неповнолітню дитину, суд враховує стан здоров`я позивачки та відповідача - платника аліментів, їхнє матеріальне становище, рівність прав та обов`язків обох батьків щодо дитини, вимоги розумності та справедливості, мінімальний розмір аліментів на одну дитину.

Заперечуючи частково позовні вимоги та не погоджуючись із оскаржуваним рішення відповідач ОСОБА_1 , зокрема зазначає про те, що стягнутий судом сукупний розмір аліментів (на дитину та дружину) перевищуватиме половину його доходу, відтак перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів перевіряє таке в частині пред`явлених позовних вимог одночасно.

Згідно із ч. 3 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

В свою чергу, відповідно до статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини визначено статтею 84 СК України.

Частинами другою, четвертою, шостою статті 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Таким чином, право дружини на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів: проживання з нею дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від чоловіка (кровне споріднення); здатність чоловіка надавати матеріальну допомогу. Закон встановлює право дружини на утримання з боку чоловіка до досягнення дитиною трьох років.

Для виникнення у дружини права на аліменти від її чоловіка потрібна сукупність вказаних вище фактів.

Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Як вбачається із матеріалів справи позивачка ОСОБА_2 не працює, після закінчення Новороздільського професійного ліцею будівництва та побуту, здійснює догляд за малолітньою дитиною.

При цьому, матеріали справи містять докази стосовно працевлаштування відповідача ОСОБА_4 та наявності в нього доходу.

Таким чином, колегія суддів враховуючи принципи, які задекларовані СК України, зокрема щодо матеріальної підтримки чоловіком та дружиною один одного, фактично відсутності у відповідача другої сім`ї та дитини, які перебувають на його утриманні (протилежного не встановлено), наявності доказів про його працевлаштування, при цьому відсутність будь яких доходів у позивачки, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про здатність ОСОБА_1 надавати матеріальну допомогу позивачці, як обов`язкового юридичного факту для задоволення відповідних вимог, є обгрунтованим.

Поряд з цим, відповідач не довів суду, що сума у розмірі 300 грн., які останній просить стягнути на утримання дружини, хоч якось зможе покращити її матеріальний стан, а також не довів, що аліменти у відповідному розмірі він не в змозі надавати.

Разом з цим, враховуючи дохід відповідача та розрахунки останнього, в контексті сумарного розміру аліментів, які визначені оскаржуваним рішенням, доводи апеляційної скарги знаходяться частково підставними, а саме в частині необхідності стягнення з останнього аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 від його заробітку, що крім цього виключить відповідні доводи стосовно нечіткості резолютивної частини оскаржуваного рішення в цій частині та свідчить про врахування судом факту визнання відповідачем таких вимог.

Більше того, такий розмір аліментів на дитину відповідатиме розміру, який визначений законом.

В свою чергу, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів приходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, що має наслідком зміну оскаржуваного рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 1/3 частини з усіх видів його заробітку до 1/4 частин такого, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня подання заяви до суду, тобто з 16.01.2020 і до досягнення дитиною повноліття, з одночасним залишенням без змін оскаржуваного рішення в іншій частині.

Крім цього, дохід відповідача вказує на можливість сплачувати ним аліменти для належного утримання дитини та допомоги дружині, при цьому останнім не доведено неможливості сплачувати аліменти у стягнутому судом розмірі, а відсутність офіційного доходу та соціальних виплат у батьків відповідача, затрачання у зв`язку з цим коштів на сплату електроенергії та побутовий газ, не виключають обов`язку утримувати неповнолітнього сина та надавати кошти на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги у відповідній частині спростовують висновки суду першої інстанції, тому оскаржуване рішення в цій частині не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст. 263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 14 вересня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - змінити, стягнувши з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частин усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання заяви до суду, тобто з 16.01.2020 і до досягнення дитиною повноліття.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 березня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета