ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Обідіної О.І. Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 10 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління майном комунальної власності м. Полтави, територіальної громади в особі Полтавської міської ради, комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2 » про визнання членом сім`ї наймача та права користування житловим приміщенням та зустрічним позовом Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору територіальна громада м. Полтави в особі Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста Виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Полтавської міської ради, Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Полтавської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради (далі - КП «ЖЕО № 2»), про визнання його членом сім?ї квартиронаймача ОСОБА_6 , визнання за ним права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (далі - квартира) з реєстрацією місця проживання.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що він проживав однією сім?єю разом зі своїм рідним дядьком ОСОБА_6 у квартирі, яка належала його діду ОСОБА_7 , на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради від 22 липня 1963 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 його дід помер, а в квартирі на той час мешкали його сини ОСОБА_6 та ОСОБА_6 . Його рідний дядько перебував у шлюбі з ОСОБА_8 та мали сина ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_9 і у квартирі фактично почали проживати позивач та його дядько ОСОБА_6 .

Під час спільного проживання вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом купляли продукти харчування та предмети домашнього вжитку, здійснювали поточний ремонт квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_4 дядько помер. Позивач та його сім?я провели поховання та залишилися проживати у квартирі, яка для нього є постійним місцем проживання.

Вказував, що незадовго до смерті дядько звернувся до Полтавської міської ради із заявою про передачу квартири у приватну власність, заяву було прийнято, а КП «ЖЕО №2» були видані довідки про склад сім?ї, з яких вбачається, що ОСОБА_6 є квартиронаймачем та власником особового рахунку. Після смерті дядька він єдиний звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, за заявою якого було відкрито спадкову справу № 26/2014.

Вважає, що набув право користування спірною квартирою на підставі статті 64 ЖК УРСР, оскільки постійно проживав у ній з 1999 року та да сьогодні як член сім?ї наймача. Встановлення факту проживання у квартирі необхідне для встановлення права найму житлового приміщення та його приватизацію в подальшому, тому звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 19 грудня 2014 року замінено неналежного відповідача Виконавчий комітет Полтавської міської ради на належного Управління майном комунальної власності міста Полтави (т.1 а.с.59).

Ухвалою суду від 21 січня 2015 року залучено до участі у справі як співвідповідача Територіальну громаду в особі Полтавської міської ради (т.1 а.с.107).

У квітні 2015 року позивач подав уточнену позовну заяву до Управління майном комунальної власності міста Полтави, виконавчого комітету Полтавської міської ради, КП «ЖЕО № 2», в якій просив суд: визнати його членом сім?ї квартиронаймача ОСОБА_6 ; визнати за ним право користування житловим приміщенням - спірною квартирою АДРЕСА_1 з реєстрацією місця проживання за цією адресою (т.1 а.с.130-135).

В обґрунтування уточнених позовних вимог вказав, що після смерті дружини та сина, його дядько ОСОБА_6 потребував постійної допомоги та догляду, часто хворів, з родини у нього залишився лише позивач. Враховуючи, що дядько проживав у просторій квартирі, а позивач не мав власного житла, позивач прийняв рішення переїхати разом із дружиною ОСОБА_2 до дядька ОСОБА_6 . З того часу, вони почали проживати у квартирі втрьох. Враховуючи, що позивач проживає у квартирі з 2014 року по теперішній час як член сім?ї наймача і сплачує за користування житлом та комунальні послуги, на підставі статті 64 ЖК України набув право користування цією квартирою після смерті дядька, оскільки іншого житла не має.

У червні 2017 рокуКП «ЖЕО № 2» звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста Виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Полтавської міської ради, про виселення (т.2 а.с. 165-168).

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що на балансі КП «ЖЕО №2» знаходиться будинок, що розташований у АДРЕСА_2 у цьому будинку є власністю територіальної громади міста Полтави. Наймачем вказаної квартири з 24 червня 1976 року по 22 жовтня 2014 року був ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , інших зареєстрованих осіб у квартирі не було, тому дія договору найму жилого приміщення припинилася у зв?язку зі смертю наймача. На цей час відсутні будь-які правові підстави для користування відповідачами спірною квартирою, що належить територіальній громаді міста Полтави. КП «ЖЕО № 2» згідно зі Статутом забезпечує утримання та схоронність житлового фонду, може звертатися до суду з позовами про виселення із самовільно зайнятих квартир. Відповідачі займають квартиру без відповідних документів, що дають право на вселення у спірну квартиру чи право користування житловим приміщенням. Враховуючи, що відповідачі самоправно займають спірну квартиру, вони підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.

Посилаючись на зазначене, позивач за зустрічним позовом прохав суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 із спірної квартири.

Ухвалою суду від 19 липня 2017 року зустрічний позов об`єднано із первісним позовом (т. 3 а. с. 224).

Ухвалою суду від 18 червня 2019 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради (т. 3 а. с. 231-232).

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 10 вересня 2019 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про визнання членом сім?ї наймача та права користування житловим приміщенням - відмовлено.

Зустрічний позов КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради про виселення - задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , із жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради судовий збір у сумі 1 600,00 грн в рівних частинах.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання членом сім?ї наймача та права користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що він був членом сім?ї ОСОБА_6 , оскільки не надав належних та допустимих доказів постійного з ним проживання та ведення спільного господарства. Також позивач не довів дотримання порядку вселення ОСОБА_1 до наймача, що є обов?язковим для набуття права користування жилим приміщенням, а також не надав жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_6 виявляв бажання на вселення його у займану квартиру, та що вживав з приводу до цього передбачені законом заходи, що члени його сім?ї надавали згоду на вселення ОСОБА_1 у займану квартиру у встановленому законом порядку.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги КП «ЖЕО № 2» про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі за зустрічним позовом були зареєстровані у спірній квартирі 17 лютого 2016 року та 12 травня 2016 року на підставі рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 23 грудня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 10 лютого 2016 року, які в подальшому були скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року, малолітній ОСОБА_3 був зареєстрований після народження разом зі своїми батьками 05 червня 2019 року.

Тому відсутні правові підстави для користування відповідачами спірною квартирою, що належить територіальній громаді міста Полтави, ордер на їх вселення наймодавцем не видавався, договір найму не укладався, що свідчить про те, що відповідачі самовільно зайняли спірну квартиру, без відповідних документів, що є підставою для вселення та право користування квартирою, а тому підлягають виселенню з неї.

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 10 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Апелянт вважає, що рішення суду першої є незаконним, необґрунтованим, та таким що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції при вирішенні спору по суті не звернув уваги на те, що відповідно довідки ЕУ ДФС у Полтавській області № 8832/10/16-31-08-01-18 від 18.04.2018 року доходи ОСОБА_6 за 1-4 квартали 2014 року відсутні - що спростовує доводи відповідачів в касаційній скарзі (і на які чомусь звернув увагу суд касаційної інстанції) що померлий працював до моменту смерті! Вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою довідку Другої міської клінічної лікарні міста Полтави від 05.04.2018 року №01-677 де вказано, що ОСОБА_6 хворів на цукровий діабет 2 типу з 2009 року, був інсулінозалежний, а останній рецепт отримали родичі, що спростовує доводи відповідачів в касаційній скарзі (і на які чомусь звернув увагу суд касаційної інстанції), що померлий не потребував сторонньої допомоги і не хворів. Також вказував, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що дружина та син ОСОБА_6 померли, що стало наслідком загострення хвороби, і саме із-за цього, він єдиний родич - племінник ОСОБА_1 почав постійно одразу приходити до свого дядька, а з початку 2014 року повністю до нього переїхав. Дядько не працював, він купував йому ліки, оплачував комунальні послуги, ОСОБА_2 готувала їжу, вони з дружиною придбавали продукти вжитку, що підтверджує ведення спільного з покійним спільного господарства.

Крім того, зазначив, що суд першої інстанції задовольняючи зустрічний позов про виселення його та його родини, жодним чином не врахував, додані до матеріалів справи документи, щодо його реєстрації та членів його родини в спірній квартирі, про те, що його визнано квартиронаймачем та укладено договори на користування спірною квартирою і питання про скасування яких не ставилось в зустрічному позові, навіть після скасування Вищим спеціалізованим судом рішень першої та апеляційної інстанції та не витребував висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору.

Від Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста та КП «ЖЕО №2» надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких останні спростовуючи доводи, які викладені в апеляційних скаргах та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохали апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскаржуване судове рішення вже переглядалося судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Так, постановою Полтавського апеляційного суду від 08 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 10 вересня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 08 січня 2020 року в частині зустрічних позовних вимог Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення, скасовано та направлено справу у цій частині на новий апеляційний розгляд.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 10 вересня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 08 січня 2020 року залишити без змін.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні ОСОБА_1 , та представник позивача за зустрічним позовом та представники третіх осіб, інші особи будучи завчасно та належним чином повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Предметом апеляційного перегляду є рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 10 вересня 2019 року в частині зустрічних позовних вимог КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції з урахуванням постанови Верховного Суду від 12 травня 2021 року не переглядається.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що рішенням виконавчого комітету Октябрської районної ради народних депутатів від 22 липня 1963 року м.Полтави ОСОБА_7 надано у користування трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на підставі якого видано Ордер № 557 від 22 липня 1963 року (т.1а.с.17).

Рішенням Полтавської міської ради від 21.09.1999 року Червону площу перейменовано на Червоний майдан (т.1 а.с.20). В подальшому вказана вулиця отримала назву ОСОБА_10 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 20 листопада 1995 року міським відділом РАЦС (т.1 а.с.16).

ОСОБА_7 мав двох синів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 19 вересня 1951 року (т.1 а.с.21), та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 22 березня 1947 року (т.1 а.с.22).

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 25 червня 1980 року, виданого Октябрським райвідділом РАЦС м. Полтави ОСОБА_1 є сином ОСОБА_6 , отже є племінником ОСОБА_6 (т.1 а.с.23).

Відповідно до довідки КП «ЖЕО № 2» від 26.11.2004 року ОСОБА_6 мав дружину ОСОБА_8 та сина ОСОБА_9 , з якими проживав однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_3 та був квартиронаймачем вказаної квартири (т.1 а.с.88 ).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, про що Центральним відділом РАЦС Полтавського МУЮ видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 від 04 січня 2011 року (т.1а.с.13), а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_9 , про що Центральним відділом РАЦС Полтавського МУЮ видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 від 31 грудня 2012 року (т. 1 а.с.12).

Відповідно до довідки про склад сім`ї КП «ЖЕО №2» від 09.01.2013 року за адресою: АДРЕСА_3 з 20.12.2012 проживав ОСОБА_6 (т.1 а.с.25 ).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 від 23 жовтня 2014 року, виданим Центральним відділом РАЦС Полтавського МУЮ (т.1 а.с.14).

Квартира АДРЕСА_1 перебуває у державній власності та знаходиться на балансі КП «ЖЕО № 2» ПМР (т.2 а.с.175).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за первісним позовом не довів належними і допустимими доказами істотні факти, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, а саме: дотримання порядку вселення у спірну квартиру за згодою квартиронаймача, факт постійного проживання позивача з померлим ОСОБА_6 однією сім`єю, а отже проживання відповідачів за зустрічним позовом у спірній квартирі є незаконним.

Розглядаючи спір, в частині зустрічних позовних вимог судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення.

Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР).

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР).

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, якау відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 577/4979/15-ц (провадження № 61-746св17) зроблений висновок, що за змістом статті 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Згідно з частиною першою статті 109 Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, відповідно до яких виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком.

Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід?ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Так, ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову та виселення відповідачів, судом першої інстанції не надано оцінку дотримання принципу пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав позивача в аспекті статті 6 Конвенції. При цьому, оскільки висновки суду першої інстанції по суті є правильними, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду та вважає за можливе доповнити його шляхом наведення додаткових мотивів.

З наданих матеріалів справи вбачається, що реєстрація місця проживання позивача та членів його сім?ї в спірній квартирі жодним чином не підтверджує законності його позовних вимог, адже вона була здійснена на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, однак згодом було скасовано судом касаційної інстанції.

Оскільки зазначене судове рішення скасоване судом касаційної інстанції, то відповідно відпала правова підстава для проживання та реєстрації відповідачів за зустрічним позовом у спірній квартирі.

При перегляді судового рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог, судом встановлено, що відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на момент вселення мали інше місце проживання, на яке ними було набуто право користування, а ОСОБА_2 крім того мала право власності на 1/3 частину квартири по АДРЕСА_4 . В подальшому свою частину остання добровільно відчужила на користь рідних, приховавши даний факт від суду.

Крім того, з наданих позивачем доказів, вбачається що відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в 2016 та 2018 роках набули права власності на квартири: АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 . 03.06.2021 року вказані квартири останніми були добровільно подаровані на користь рідних осіб, приховавши даний факт від суду.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції у спірній кварирі не зареєстровані та не проживають, відповідно до поданих позивачем доказів мають у власності інше нерухоме майно (квартири).

За вказаних обставин, зважаючи на недобросовісну поведінку відповідачів, яка полягала у створенні штучних умов, які б вказували на те, що вони є особами які потребують поліпшення житлових умов, та прихованні вказаних фактів від суду, колегія суддів вважає, що виселення останніх із спірної квартири не буде надмірним тягарем для них та малолітньої дитини ОСОБА_3 . Вказані обставини також підтверджують законність вимог позивача за зустрічним позовом та легітимність їх мети.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини справи та порушені норми матеріального права, є необгрунтованими , оскільки судом повно та об`єктивно встановленро дійсні обставини справи, досліджено надані докази, надано їм вірну правову оцінку та ухвалено рішення з дотриманням норм процесуального права та вірно застосовані норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 10 вересня 2019 року в частині зустрічних позовних вимог КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 10 вересня 2019 року в частині зустрічних позовних вимог КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 23 вересня 2021 року.

Головуючий суддя : ________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _____________ О.І. Обідіна ______________ Л.М. Хіль