Номер провадження: 22-ц/813/1899/21
Номер справи місцевого суду: 522/2965/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І..,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: зацікаленої особи ОСОБА_1 та його адвоката Дідуренко С.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року по справі за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_1 , -

В С Т А Н О В И В:

21 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, яким вжиті заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк у шість місяців, шляхом:

- встановлення заборони ОСОБА_1 , наближатися ближче ніж 50 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_2 ;

- встановлення заборони ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- встановлення заборони ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори із ОСОБА_2 або контактувати із нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В обґрунтування заяви вказано, що кривдник є її чоловіком, який під час їх спільного проживання неодноразово піднімав на заявницю руки, висловлювався нецензурною лайкою, завдавав тілесних ушкоджень. На неодноразові пропозиції заявниці відвідати спільно психолога, він відмовлявся. Після чергової сварки із побиттям у січні 2018 року вони майже два місяці проживали окремо, після чого заявниця погодилася почати відносини спочатку та мала намір зберегти сім`ю. Проте, постійні необґрунтовані ревнощі, обмеження особистої свободи та насильницькі дії з боку чоловіка стали підставою для розриву відносин між ними у листопаді 2019 року та її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу в січні 2020 року (справа №522/1568/20). При цьому, протягом усього цього часу її чоловік все одно не залишав її у спокої та під час останньої зустрічі 12 лютого 2020 року близько о 22 год. 30 хв. ОСОБА_1 знову побив заявницю, після чого вона була вимушена звернутись до поліції. Після подання нею заяви про нанесення тілесних ушкоджень її чоловік написав смс-повідомлення, в якому висловив погрози, та дзвонив її знайомим, яких просив передати їй погрози через них. За викладених обставин заявниця звернулась до суду із вказаною заявою та просила суд застосувати до чоловіка обмежувальний припис.

ОСОБА_1 надав до суду письмові заперечення, згідно з якими просив відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 .. Посилався на те, що перебуває із заявницею у зареєстрованому з 05 серпня 2017 року шлюбі. З самого початку дружина почала створювати конфліктні ситуації, починаючи від безпідставних ревнощів. Вказував, що всі роки намагався робити все для збереження сім`ї та ніколи не застосовував фізичне насилля, усі непорозуміння намагався вирішити методами діалогу. Зазначив, що після словесного конфлікту у листопаді 2019 року його жінка, ОСОБА_2 , пішла від нього та до 13 лютого 2020 року майже не підтримувала стосунки. Посилався на те, що 13 лютого 2020 року з його боку не вчинялось жодних насильницьких дій до заявниці, навпаки остання провокувала конфлікт, кинула в нього скляний бокал, який пролетів повз нього, намагалась в`язати ще який предмет, між тим він запобіг цьому, обхопивши її. Коли жінка заспокоїлась, він відпустив її. Вказував, що після цього заявниця мовчки пішла збирати речі з наміром піти до матері. Зазначав, що ніяких фізичних дій до дружини не здійснював, на теперішній час не бажає продовжувати відносини із нею та не заперечує проти розірвання шлюбу.

В судовому засіданні адвокат заінтересованої особи ОСОБА_1 заперечував проти заяви та просив у її задоволенні відмовити, посилаючись на її необґрунтованість та недоведеність. Вказував, що чоловік заявниці не є кривдником та відносно жінки не застосовував будь-яких насильницьких дій.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_1 - задоволено. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 ..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції заявниця ОСОБА_2 не з`явилась, але про розгляд справи вона сповіщалась належним чином та завчасно.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому згідно правил ст. 350-5 та ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщеної заявниці.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що заявниця ОСОБА_2 з 05 серпня 2017 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

Згідно пояснень сторін, між ними на теперішній час існують напружені стосунки та 29 січня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовом про розірвання шлюбу (справа №522/1569/20).

12 лютого 2020 року заявниця звернулась до Шевченківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області із заявою, згідно якої просила прийняти міри відносно її чоловіка ОСОБА_1 , який наніс їй тілесні ушкодження 12 лютого 2020 року приблизно о 22 год. 30 хв..

За цим фактом 13 лютого 2020 року черговим поліції було направлено заявницю на медичний огляд, про що свідчить направлення №30 на предмет установлення факту ушкодження здоров`я.

Задовольняючи вимоги заяви, суд першої інстанції виходив з того, що є доведеним наявність обґрунтованих ризиків вчинення ОСОБА_1 психологічного та фізичного насильства щодо ОСОБА_2 , а тому є необхідність видачі обмежувального припису шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених статтею 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються.

Пунктом 6 цієї ж статті передбачено, що кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків (пункт 10 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: терміновий заборонний припис стосовно кривдника, обмежувальний припис стосовно кривдника, взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи, направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Частинами другою та третьою статті 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Як вбачається із матеріалів справи, між учасниками склалися конфлікті взаємовідносини, які можуть розцінюватися як насильство.

Вирішуючи спір суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріалами справи доведено, щодо наявності психологічного та фізичного насильства, яке чинить ОСОБА_1 , їх триваючий характер і які мають вірогідності продовження чи повторного вчинення такого насильства відносно ОСОБА_2 , а тому є необхідність видачі обмежувального припису шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених статтею 26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Заявник надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви.

При вирішенні спору, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.

З огляду на викладене, заінтересована особа ОСОБА_1 в супереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не довів ті обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, як на підставу для відмови у задоволенні заяви.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 про те, що суд не дав оцінки доказам, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не містить обставин та доказів, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 07 жовтня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік