Провадження № 4-с/643/87/21
УХВАЛА

30.09.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за скаргою ОСОБА_1

на дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області під час виконання виконавчого листа, виданого на виконання судового рішення у справі № 643/12450/14-ц

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард-Транс»

про стягнення заборгованості за договором підряду,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі скаржник) звернувся до Московського районного суду м. Харкова зі скаргою на дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області під час виконання виконавчого листа, виданого на виконання судового рішення у справі № 643/12450/14-ц, в якій просить суд:

- скасувати постанову державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу, а саме виконавчого листа, виданого Московським районним судом м. Харкова у справі № 643/12450/14-ц про стягнення з ТОВ «Авангард-Транс» на користь ОСОБА_1 заборгованості за виконану роботу по перевезенню вантажів за договором підряду від 25.09.2013 у розмірі 44 858, 97 грн. і судового збору у сумі 448, 58 грн.;

- визнати неправомірними і зобов`язати державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника);

- зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження»;

- поновити пропущений строк для подання скарги.

Обґрунтовуючи подану скаргу скаржник зазначає про те, що державним виконавцем не були вжиті всі передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії, спрямовані на виконання рішення суду, внаслідок чого безпідставно винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 07.09.2020 у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 08.02.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26.05.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд зазначив, що відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні скарги на постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу та визнання неправомірними дій державного виконавця, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, чи були виконані державним виконавцем всі належні та необхідні дії, спрямовані на виконання виконавчого листа № 643/12450/14-ц, виданого 04 квітня 2016 року Московським районним судом міста Харкова, в тому числі з відповідною періодичністю, встановленою частиною восьмою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження». Посилаючись на пояснення державного виконавця, викладені у відзиві на скаргу та зазначаючи, що державний виконавець неодноразово виходив за адресою боржника, суд першої інстанції не з`ясував періодичність таких виходів та їх дати. Докази виходу державним виконавцем за адресою боржника в матеріалах справи відсутні. При цьому судом апеляційної інстанції не надано оцінки доводам ОСОБА_1 , викладеним в апеляційній скарзі, що в матеріалах справи відсутні докази періодичності виходу державного виконавця за адресою боржника.

Також Верховний Суд зазначив, що як державним виконавцем, так і ТОВ «Авангард-транс» не надано достатніх та допустимих доказів законності постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Авангард-транс» є юридичною особою, засновник ОСОБА_2 , діяльність - 49.41 вантажний автомобільний транспорт (основний); 45.20 - технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; 46.36 - оптова торгівля цукром, шоколадом і кондитерськими виробами; 46.71 - оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами; 47.30 - роздрібна торгівля пальним. Скаржник зазначав, що ні державним виконавцем, ні судами під час розгляду скарги не перевірено чи виробляється продукція і чи здійснюється діяльність боржником, чи подаються звіти фінансової діяльності. Наявність в матеріалах справи лише однієї відповіді старшого державного виконавця, де зазначено про відсутність майна, яку оцінено судами як доказ, на підставі якого встановлено відсутність неправомірних дій державного виконавця, не є належною оцінкою дій державного виконавця, оскільки до цієї відповіді виконавчою службою не додано жодних доказів на спростування доводів скарги та на які посилаються суди в рішеннях. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про вчинення державним виконавцем дій, направлених на виконання рішення суду. Отже надавши правомірну оцінку діям державного виконавця суд першої інстанції з достовірністю не встановив виконання ним усіх можливих і необхідних дій з метою виконання рішення суду, що набрало законної сили та є обов`язковим на всій території України, проте так і не було виконано впродовж значного періоду часу. Апеляційний суд, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції на її обґрунтованість, також не встановив зазначених вище обставин.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.06.2021 прийнято до розгляду скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області, розгляд скарги призначено на 14.07.2021 року.

13.07.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання, відповідно до змісту якого державний виконавець просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку з хворобою виконавця.

14.07.2021 року розгляд справи відкладено на 03.08.2021 року у зв`язку з неявкою учасників справи.

02.08.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшли пояснення, відповідно до змісту яких засновник ТОВ «Авангард-Транс» просить суд у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити, оскільки постанова старшого державного виконавця Московського ДВС м. Харкова ГТУ у Харківській області Павличева Юрія Володимировича від 26.11.2019 року є законною, обґрунтованою, належним чином вмотивованою, ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального права, а скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

- звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника можливе якщо боржником є фізична особа;

-за результатами проведеного виконавчого провадження було встановлено відсутність коштів на рахунках боржника;

- за результатами проведеного виконавчого провадження було встановлено відсутність нерухомого майна боржника, на яке можна звернути стягнення;

- за результатами проведеного виконавчого провадження було встановлено відсутність транспортних засобів у боржника, на які можна звернути стягнення;

- на виконання вимог Закону України «Про виконавче провадження» було складено акт про відсутність майна, на яке можна звернути стягнення;

- діюче законодавство України не передбачає у якості заходу забезпечення виконання судового рішення тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівника юридичної особи боржника.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03.08.2021 розгляд скарги відкладено на 16.08.2021 року, зобов`язано Московський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у строк до 16.08.2021 року надати належним чином завірені копії всіх матеріалів виконавчого провадження № 58401900.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.08.2021 розгляд скарги відкладено на 06.09.2021 року, повторно зобов`язано Московський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у строк до 16.08.2021 року надати належним чином завірені копії всіх матеріалів виконавчого провадження № 58401900.

06.09.2021 року розгляд скарги відкладено на 16.09.2021 року у зв`язку з перебування судді Московського районного суду м. Харкова Новіченко Н.В. у відпустці.

16.09.2021 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшов відзив на скаргу, відповідно до змісту якого державний виконавець просить суд:

- відмовити ОСОБА_1 у задоволенні скарги ;

- долучити до матеріалів справи завірену копію матеріалів виконавчого провадження;

- скаргу за участю представника Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

У відзиві на скаргу державний виконавець зазначив, що оскільки ні коштів, ні будь-якого іншого майна боржника не виявлено, було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, що не позбавляє права стягувача повторно пред`явити виконавчий документ до виконання. Вважає, що дії державного виконавця були вчинені відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішення, права сторін виконавчого провадження порушені не були.

16.09.2021 року розгляд скарги відкладено на 30.09.2021 року у зв`язку з клопотанням представника скаржника про надання йому можливості ознайомитися з відзивом на скаргу та матеріалами виконавчого провадження.

У судове засідання 30.09.2021 року скаржник, стягувач та державний виконавець не з`явились, належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомили.

Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 450 Цивільного процесуального кодексу України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги не є перешкодою для її розгляду, суд вважає за можливе розглянути скаргу без участі учасників справи за наявними у справі доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Що стосується клопотання скаржника про поновлення пропущеного процесуального строку для подання скарги на дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області під час виконання виконавчого листа, виданого на виконання судового рішення у справі № 643/12450/14-ц, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 449 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом (ч. 2 ст. 449 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

У системному аналізі вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якої пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20).

За загальним правилом, строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, або відсутні докази поважності причин пропуску такого строку, скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 361/1335/20 (провадження № 61-15507св20).

Вирішуючи питання про поновлення процесуального строку на оскарження постанови державного виконавця, необхідно виходити з фактичних обставин справи, поведінки заявника, який послідовно вживав дії з оскарження дій, бездіяльності та рішень державних виконавців, особливості правозастосовчої практики з питань розгляду такої категорій справ.

Пропорційність є однією зі складових верховенства права. Цей принцип спрямований на встановлення розумного балансу між необхідними у демократичному суспільстві випадками обмеження прав людини і легітимною метою такого обмеження.

Перевіряючи причини пропущення процесуального строку на оскарження дій, бездіяльності чи рішень державного виконавця, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний з принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком.

Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення відповідного процесуального строку.

Суд виходить з того, що у питанні поновлення процесуального строку необхідно враховувати баланс інтересів стягувача і боржника, вирішити питання якому принципу надати перевагу: принципу правової визначеності чи принципу забезпечення права на судовий захист, оскільки обидва принципи є елементами принципу верховенства права.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку для звернення до суду з даною скаргою скаржник посилається на те, що копію постанови про повернення виконавчого документу він отримав через свого представника 26.11.2019 року. 04 грудня 2019 року він звернувся з скаргою до начальника Московського відділу ДВС м. Харкова ГТУ у Харківській області. Відповідь на скаргу він отримав через свого представника 17.01.2020 року.

Разом з тим, зі скаргою на дії державного виконавця скаржник звернувся до суду 28.01.2020 року.

З огляду на наявні у цій справі обставини, надання переваги принципу доступу до суду з метою оскарження дій державного виконавця щодо неналежного виконання судового рішення матиме наслідком забезпечення виконання судового рішення.

При вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 439/1493/15-ц (провадження № 61-7804св19).

Відтак, суд дійшов висновку про необхідність поновлення пропущеного строку для звернення до суду скаржника на оскарження дій державного виконавця.

Розглянувши скаргу ОСОБА_1 на дії Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Законом України «Про виконавче провадження» регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Верховний Суд у постанові від 15.01.2020 у справі № 910/7221/17 зазначив, що в силу приписів вищевказаної статті Закону виконавець повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження. Отже, виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується «правомірна поведінка» виконавця.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у пункті 4.1. рішення № 19-рп/2011 від 14.12.2011 (справа за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді (пункт 1 резолютивної частини Рішення від 25 листопада 1997 року N 6-зп , пункт 1 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року N 9-зп).

Пунктом 9 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що однією із засад виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до частини 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі статтею 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Згідно з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду є постанова державного виконавця.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.07.2015 задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 , визнано трудовий договір, укладений 25 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авангард-Транс» в особі директора Зверлінга Юрія Євгеновича договором підряду, стягнуто з ТОВ «Авангард-Транс», свідоцтво про державну реєстрацію серії А01№ 421433, розрахунковий рахунок НОМЕР_1 в ХМРУ «Приват Банк», МФО 351533, ідентифікаційний номер платника податку 41 на користь ОСОБА_1 заборгованість за виконану роботу по перевезенню вантажів за договором підряду від 25 вересня 2013 року у розмірі 44 858, 97 грн. і судовий збір у сумі 448, 58 грн.

Означене заочне рішення Московського районного суду м. Харкова набрало законної сили 11.08.2015 року.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26.11.2015 заяву ТОВ «Авангард-Транс» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

04 квітня 2016 року Московським районним судом міста Харкова видано виконавчий лист № 643/12450/14-ц про стягнення з ТОВ «Авангард-Транс» на користь ОСОБА_1 заборгованість за виконану роботу по перевезенню вантажів за договором підряду від 25 вересня 2013 року у розмірі 44 858, 97 грн. і судовий збір у сумі 448, 58 грн.

15.02.2019 року скаржник звернувся до Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою про прийняття вищевказаного виконавчого листа до виконання.

Постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 18.02.2019 відкрито виконавче провадження № 58401900 з виконання виконавчого листа № 643/12450/14-ц, виданого 04.04.2016 року, про стягнення з ТОВ «Авангард-Транс» на користь ОСОБА_1 заборгованості за виконану роботу по перевезенню вантажів за договором підряду від 25 вересня 2013 року у розмірі 44 858, 97 грн. і судового збору в сумі 448, 58 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Положеннями ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відомості про вчинення державним виконавцем будь-яких виконавчих дій починаючи з лютого 2019 року по серпень 2019 року в матеріалах справи відсутні.

03.09.2019 року державним виконавцем було складено акт про те, що виходом державного виконавця на адресу АДРЕСА_1 у боржника не виявлено майно, на яке може бути звернуто стягнення.

27.10.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника.

29.10.2019 року державному виконавцю надано відповідь на запит № 66809895 від 27.10.2019 про наявність відкритого рахунку боржника у АТ КБ «Приватбанк».

31.10.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти боржника.

01.11.2019 року державному виконавцю надано відповідь на запит № 67145341 від 31.10.2019 про наявність відкритого рахунку боржника у АТ КБ «Приватбанк».

Постановою державного виконавця від 26.11.2019 виконавчий лист № 643/12450/14-ц від 04.04.2016 повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно з ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що державний виконавець лише 1 раз з моменту відкриття виконавчого провадження здійснив перевірку майнового стану боржника, про що склав акт від 03.09.2019 року.

Отже, судом встановлено, що державний виконавець порушував строки проведення перевірки майнового стану боржника, встановлені частиною 8 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження", а також з лютого по вересень 2019 року не вчиняв жодних активних та ефективних виконавчих дій, спрямованих на реальне виконання боржником рішення суду у цій справі.

Періодичність проведення таких перевірок чітко визначено Законом України "Про виконавче провадження", тобто такі перевірки мають вчинятися державним виконавцем систематично, а не одноразово. При цьому сам факт здійснення окремих дій щодо виявлення майна та коштів боржника, без встановлення та дослідження обставин того, що державним виконавцем проводилася перевірка майнового стану боржника з відповідною періодичністю, встановленою частиною 8 статті 48 Закону України № 1404-VIII, не свідчить про належне виконання державним виконавцем своїх обов`язків щодо розшуку майна боржника та здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення. У свою чергу, відсутність обґрунтованого висновку стосовно належного та повного вчинення державним виконавцем визначених законом дій щодо розшуку майна боржника дає підстави вважати передчасним висновок про відсутність такого майна у боржника (подібний за змістом правовий висновок наведено у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 915/1294/13, від 23.08.2018 у справі № 911/167/17, від 19.08.2019 у справі № 913/438/16).

Висновок щодо безрезультатності або неможливості розшуку боржника, майна боржника може бути обґрунтованим лише тоді, коли державний виконавець повністю реалізував надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/25970/14).

Проаналізувавши зазначене та положення ст. ст. 13, 18 Закону України «Про виконавче провадження», суд дійшов висновку, що державним виконаввцем не вчинено усі передбачені законом заходи, спрямовані на вчасне і повне виконання рішення суду у даній справі.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що державний виконавець приймаючи оскаржувану постанову про повернення виконавчого документу необґрунтовано зробив висновок про відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Разом з тим, як державним виконавцем, так і ТОВ «Авангард-транс» в особі засновника Зверлінг Ю.Є. не надано достатніх та допустимих доказів законності постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Надані стягувачем до суду 16.08.2021 року податкові декларації, фінансова звітність ТОВ «Авангард-Транс» жодним чином не спростовують відсутність вчинення державним виконавцем усіх можливих і необхідних дій з метою виконання рішення суду, що набрало законної сили та є обов`язковим на всій території України, проте так і не було виконано впродовж значного періоду часу.

При цьому, суд зазначає, що основним законом України є Конституція, що закріплено в її преамбулі.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Таким чином, Конституція України як правовий акт з найвищою юридичною силою, закріплюючи принцип верховенства права, послідовно проводить принцип верховенства закону у системі нормативно-правових актів.

Визначення терміну "верховенства права" викладено в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004: "Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України".

Як вбачається із доповіді Венеціанської комісії "Про верховенство права" складовими верховенства права є обов`язковість зрозумілості, ясності та передбачуваності положень закону та обов`язковість реалізації владних повноважень відповідно до закону, справедливо та розумно.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (пункт 4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004).

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість.

Положеннями статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Обов`язковість рішень суду як засада судочинства конкретизується у процесуальному законодавстві і пов`язується з набранням рішеннями законної сили.

Положеннями частини 1 та 2 статті 18 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковий характер судового рішення, яке ухвалюється іменем України, підкреслює авторитет судової влади, оскільки жодне рішення інших органів не може прийматись іменем України. Вимога про ухвалення судових рішень іменем України випливає з теорії поділу влади, згідно з якою судова влада є гілкою державної влади України, а тому рішення судів є уособленням волевиявлення держави і, відповідно, їх виконання має бути гарантовано державою. Саме тому обов`язковість судових рішень забезпечується державою.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2012 від 13.12.2012).

З огляду на вищевказані положення чинного законодавства, прийняте Московським районним судом м. Харкова судове рішення у справі № 643/12450/14-ц, є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Янголенко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

У рішенні від 26 липня 2012 року у справі «Савіцький проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Європейського суду з прав людини від 05 липня 2012 року у справі «Глоба проти України»).

Стороні не може бути відмовлено у своєчасному виконанні фінального рішення щодо компенсації збитків за шкоду (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), § 35), незалежно від складності національних процедур правозастосування або бюджетної системи держави. Держава не може не виконувати рішення, спираючись на недостатність бюджетних коштів або інших ресурсів (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), § 35; Amat-G Ltd and . Mebaghishvili v. Georgia (Амат-Г Лімітед і Мебагішвілі проти Грузії), § 47; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (по. 1)[ВП], § 199).

Стаття 6 § 1 Конвенції гарантує виконання остаточних, обов`язкових судових рішень (на відміну від виконання рішень, що можуть оскаржуватись у судах вищої інстанції) (Ouzounis and Others V. Greece, (Узуніс проти Греції), § 21).

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права Ради Європи» (Hornsby V. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (по. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).

У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin Popescu проти Франції), §§ 68-76), і рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).

Невиконання судового рішення протягом тривалого часу порушує основні засади виконавчого провадження - обов`язковості виконання рішень, розумності строків виконавчого провадження. Хоча закон і не містить поняття «розумності строків», проте зволікання у вчиненні виконавчих дій не свідчить про дотримання зазначеного вище принципу.

Оцінюючи доводи державного виконавця в частині того, що стягувач не позбавлений права звернутися до органу державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження суд зазначає, що з моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання судового рішення, що набрало законної сили (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12.08.2019 у справі № 905/2986/16). Суд також враховує, що протилежний підхід, який полягає у необхідності для стягувача повторного звернення до органу виконання судових рішень, суперечить принципу процесуальної економії, покладає на стягувача додатковий обов`язок, створює перешкоди у реалізації ним права на своєчасне виконання судового рішення.

Доводи державного виконавця викладені у відзиві на скаргу та доводи боржника, щодо законності закриття виконавчого провадження, суд відхиляє, так як вони спростовуються матеріалами виконавчого провадження.

Оцінюючи кожний доказ окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що доводи скаржника, щодо недостатності проведених державним виконавцем заходів для ефективного і повного здійснення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, знайшли своє підтвердження матеріалами справи та є обґрунтованими.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає вимоги стягувача про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови державного виконавця від 26.11.2019 про повернення виконавчого документа стягувачу такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно вимог стягувача про зобов`язання державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право стягувача) та зобов`язання державного виконавця провести виконавчі дії в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження», суд зазначає наступне.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), що передбачено ч. 2 ст. 451 ЦПК України.

Отже, в даному випадку, судом відновлене порушене право скаржника шляхом скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Крім того, відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже, за змістом частини другої статті 451 ЦПК України за наслідком розгляду скарги на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця суд, за умови визнання оскаржуваних рішення, дії чи бездіяльності неправомірними, приймає рішення про зобов`язання вчинити певну дію, коли це необхідно для усунення порушення або поновлення право заявника. При цьому суд не вправі зобов`язувати зазначених осіб до вчинення певних дій (прийняття рішень) в інших випадках, а також якщо відповідні дії (рішення) визначені Законом України «Про виконавче провадження» такими, що можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби чи приватним виконавцем.

Виходячи з наведеного скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області під час виконання виконавчого листа, виданого на виконання судового рішення у справі № 643/12450/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард-транс» про стягнення заборгованості за договором підряду підлягає частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Керуючись ст. ст. 447-451 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Поновити ОСОБА_1 строк на подання скарги на дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області під час виконання виконавчого листа, виданого на виконання судового рішення у справі № 643/12450/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард-транс» про стягнення заборгованості за договором підряду.

2. Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області під час виконання виконавчого листа, виданого на виконання судового рішення у справі № 643/12450/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард-транс» про стягнення заборгованості за договором підряду задовольнити частково.

3. Визнати дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області під час виконання виконавчого листа, виданого на виконання судового рішення у справі № 643/12450/14-ц неправомірними.

4. Скасувати постанову державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 26.11.2019 ВП № 58401900 про повернення виконавчого документу стягувачу.

5. В іншій частині скарги відмовити.

6. Відповідно до статті 261 Цивільного процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили після її підписання, та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня підписання її повного тексту шляхом подання у відповідності до п. 15.5. ч. 1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Цивільного процесуального кодексу України апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова.

Повний текст ухвали складено 30.09.2021 року.

Суддя Н.В. Новіченко