САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/398/21
Провадження №2/726/161/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2021 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., при секретарі Голик В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Чернівецької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно в якій вказує, що на підставі договору купівлі - продажу від 05 червня 1973 року, його мати, ОСОБА_2 , стала власником житлового будинку АДРЕСА_1 , з належними до нього будівлями по АДРЕСА_2 .

В період з 1975 по 1981 роки матір`ю було здійснено перебудову власного будинку та побудовано господарські будівлі сараїв.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , померла.

Після смерті матері, відкрилася спадщина на її майно, до складу якого входить вищевказане будинковолодіння.

Як спадкоємець першої черги спадкування за законом, позивач прийняв спадщину, шляхом подання відповідної заяви до Першої чернівецької державної нотаріальної контори. На його заяву, про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, нотаріусом Другої чернівецької державної нотаріальної контори, було відмовлено, шляхом винесення відповідної Постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії. Постанова була мотивована тим, що ним, як спадкоємцем ,не ненадані оригінали документів про належність спадкового нерухомого майна спадкодавцю та їх реєстрації у відповідних органах.

У зв`язку із викладеним, за відсутності правовстановлюючого документа на спадкове нерухоме майно, позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності у порядку спадкування на будинковолодіння по АДРЕСА_2 .

Позивач в судове засідання не зявився, однак надіслав до суду письмову заяву із проханням справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, однак надіслав до суду заяву про визнання позову, не заперечує проти його задоволення в повному обсязі.

Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу від 05 червня 1973 року, посвідченого Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою, ОСОБА_2 , (матір позивача) стала власником житлового будинку АДРЕСА_2 . Зазначений договір було зареєстровано в Чернівецькому МБТІ 06.06.1973 року.

Житловий будинок АДРЕСА_2 , розташовується на земельній ділянці площею 600 кв. метра, яка була відведення для його обслуговування, що підтверджується в п. 1 договору купівлі- продажу, від 05 червня 1973 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , померла. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , від 26 лютого 2009 року.

Після смерті ОСОБА_2 , відкрилася спадщина на її майно, до складу якого входить житловий будинок АДРЕСА_1 , з належними до нього будівлями, що розташовується по АДРЕСА_2 .

Відповідно до технічного паспорта спадкове майно складається з: житлового будинку літ. А, загально площею - 59,40 кв. м., в тому числі три житлові кімнати площею 40,50 кв. м., сараїв літ. В, Г, вбиральні літ. Б, огорожі 1,2, під АДРЕСА_2 .

Згідно довідки характеристики, виданої ЧКОБТІ № 2198 від 18.08.2009 року. старий житловий будинок, який належав ОСОБА_2 знесено та у 1975 році та побудовано новий. Окрім того, у 1976 році побудовано два сараї літ. «В», «Г». разом із тим, вказані будівлі не були здані в експлуатацію.

З метою реалізації своїх спадкових прав, позивач звернувся до Другої Чернівецької державної нотаріальної контори з письмовою заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, однак постановою від 23.12.2020 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії оскільки ним не надано оригінал правовстановлюючого документу про належність нерухомого майна, який є необхідним для вчинення нотаріальної дії.

Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, що померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

У 1965 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 2 6 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації (правова позиція Верховного суду України по справі 6-137цс13).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, збудованих до 5 серпня 1992 року, то індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

З позовом про визнання права власності на спадщину в судовому порядку, може звернутися особа у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Дані роз`яснення містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування".

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що дійсно, будівництво вищевказаного будинку проводилось в період до 1992 року. Вказане нерухоме майно не є самочинним будівництвом.

Із досліджених письмових доказів можна дійти висновку, що позивач є сином та єдиним спадкоємцем прав та обов`язків своєї матері ОСОБА_2 , спадщину прийняв належним чином. Встановлено, що будинковолодіння по АДРЕСА_2 не є самочинним будівництвом. Враховуючи викладене, з метою надання можливості реалізації позивачем своїх спадкових прав, суд приходить до висновку про необхідність визнати за ним право власності на вищевказане нерухоме майно.

Керуючись ст.ст. 392, 1216, 1266 ЦК України, , ст.ст. ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Визнати за яким визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на спадкове майно після смерті, ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на житловий будинок літ. «А», загальною площею -59,40 кв. м., в тому числі житловою площею - 40,50 кв. м., (три житлові кімнати), з належними до нього господарськими будівлями, сараїв літ. «В», «Г», вбиральні літ. «Б», огорожі 1,2, що розташовуються по АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом.

Рішення може бути оскаржено до Чернівецького Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Головуючий суддя С. В. Мілінчук