Ухвала

Іменем України

27 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 466/6433/17

провадження № 61-13413ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2019 року у складі судді: Свірідової В. В., та постанову Львівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Канюги Андрія Ярославовича, ЛКП «Варшавське-407», третя особа - об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Масарика-3», про визнання незаконною ухвали про надання приміщення підвалу в оренду, визнання договору оренди приміщень підвалу недійсним та зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися з позовом до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Канюги А. Я., Львівського комунального підприємства «Варшавське-407», третя особа - ОСББ «Масарика-3» про визнання незаконною ухвали про надання приміщення підвалу в оренду, визнання договору оренди приміщень підвалу недійсним та зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що згідно із статтею 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивачі разом з іншими власниками квартир після їх приватизації стали співвласниками приміщень загального користування, в тому числі й допоміжних, в будинку по АДРЕСА_1 . Позивачі вказували, що у цих приміщеннях знаходиться комунальне обладнання без доступу до якого забезпечення належних санітарно-гігієнічних умов, безпечна експлуатація квартир і житлового будинку в цілому є неможливою. На думку позивачів, Львівська міська рада, нехтуючи нормами діючого законодавства та справжніми інтересами територіальної громади, ухвалою від 10 липня 2014 року № 3600 неправомірно, без згоди співвласників передала підвальні приміщення площею 99,1 кв. м, в будинку по АДРЕСА_1 в оренду ЛКП «Варшавське-407». З метою належного утримання й використання спільного майна, 12 грудня 2015 року власники квартир створили ОСББ «Масарика-3», якому відповідно до акта приймання-передачі від 25 травня 2016 року колишній управитель та балансоутримувач ЛКП «Варшавське-407» передав на баланс житловий комплекс по АДРЕСА_1 в цілому. Згаданий акт був погоджений та затверджений наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 29 червня 2016 року № 382. Всупереч вимогам закону, виконавчий комітет Львівської міської ради рішенням від 09 грудня 2016 року № 1165 приміщення підвалу в будинку, що вже перебувало в управлінні та на балансі ОСББ «Масарика-3», неправомірно зарахував до комунальної власності та 26 квітня 2017 року здійснив державну реєстрацію майна, яке ніколи не було окремим об`єктом права власності. Позивачі вважали, що дії державного реєстратора та прийняте ним рішення про державну реєстрацію права Львівської міської ради на спірне нерухоме майно також є протиправними. Недотримання Львівською міською радою та виконавчим комітетом Львівської міської ради вимог діючого законодавства є підставою для визнання прийнятих ними актів стосовно спільного майна власників квартир в будинку по АДРЕСА_1 незаконними.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили:

визнати незаконною ухвалу Львівської міської ради від 10 липня 2014 року № 3600 про надання приміщення підвалу площею 99,1 кв. м, в житловому будинку по АДРЕСА_1 в оренду ЛКП «Варшавське-407»;

договір оренди підвальних приміщень вважати недійсним з 15 грудня 2015 року, тобто з моменту його вчинення;

зобов`язати ЛКП «Варшавське-407» звільнити приміщення підвалу від належних підприємству речей та матеріалів;

визнати незаконним рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 грудня 2016року № 1165 про зарахування приміщень підвалу, загальною площею 99,1 кв. м в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 до об`єктів комунальної власності та скасувати запис № 20254668 про державну реєстрацію права комунальної власності на вказані приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 101).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено.

Визнано незаконною ухвалу Львівської міської ради від 10 липня 2014 року № 3600 про надання приміщення підвалу, площею 99,1 кв. м, в житловому будинку по АДРЕСА_1 в оренду ЛКП «Варшавське-407» та недійсним договір оренди підвальних приміщень від 15 грудня 2015 року, тобто з моменту його вчинення.

Зобов`язано ЛКП «Варшавське-407» звільнити приміщення підвалу площею 99,1 кв. м, в житловому будинку по АДРЕСА_1 від належних підприємству речей та матеріалів.

Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 грудня 2016 року № 1165 про зарахування приміщень підвалу загальною площею 99,1 кв. м в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 до об`єктів комунальної власності та скасовано запис № 20254668 про державну реєстрацію права комунальної власності на вказані приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 101).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне підвальне приміщення є допоміжним, оскільки в ньому знаходяться всі комунікації необхідні для забезпечення експлуатації будинку і обслуговування мешканців, а саме: тепло-, водопостачання, каналізація і т.д. Позивачу не потрібно доводити право власності на ці приміщення, оскільки за наявності у них правового режиму допоміжних приміщень, вони перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку. Оскільки спірне підвальне приміщення є «допоміжним» і ухвалюючи рішення від 10 липня 2014 року за № 3600 про надання в оренду нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 Львівська міська рада зобов`язана була з`ясувати думку співвласників будинку АДРЕСА_1 про передачу його в оренду ЛКП «Варшавське-407», що зроблено не було. Вказані обставини дозволяють суду зробити висновок, що ухвалу від 10 липня 2014 року за № 3600 про надання в оренду нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 слід визнати незаконною, оскільки вона прийнята з порушенням чинного законодавства і не відповідає нормам діючого законодавства. Договір оренди спірного нежилого підвального приміщення № Ш-9293-14 між Управлінням комунальної власності ЛМР та ЛКП «Варшавське-407» від 15 грудня 2014 року також слід визнати недійсним, оскільки він укладений з порушенням статті 203 ЦК України.

Суд першої інстанції вказав, що з врахуванням задоволених позовних вимог, підлягають задоволенню також вимоги позивачів в частині зобов`язання ЛКП «Варшавське-407» звільнити приміщення підвалу від належних підприємству речей та матеріалів, оскільки такі є похідними. Також підлягають задоволенню і вимоги позивачів про визнання незаконним недійсним та скасування рішення Львівської міської ради № 1165 від 09 грудня 2016 року, оскільки вказане рішення прийнято всупереч приписам законодавства, порушує права позивачів як співвласників зазначеного підвального приміщення, бо будь-яких згод щодо оформлення права власності позивачі відповідачам не надавали. Відповідно до статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З урахуванням того, що рішення Львівської міської ради № 1165 від 09 грудня 2016 року прийнято з порушенням закону, суд вважаєв за необхідне визнати незаконним рішення виконкому Львівської міської ради про зарахування приміщень підвалу загальною площею 99,1 кв. м. в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 до об`єктів комунальної власності та скасувати запис № 20254668 про державну реєстрацію права комунальної власності на вказані приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 101).

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від17 травня 2019 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірні нежитлові приміщення належали територіальній громаді м. Львова і були передані ЛКП «Варшавське-407» на законних підставах. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірні нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 99,1 кв.м, є допоміжними. ОСББ «Масарика-3» на момент прийняття ухвали Львівської міської ради від 10 липня 2014 року про надання приміщення підвалу, площею 99,1 кв.м, в житловому будинку по АДРЕСА_1 в оренду ЛКП «Варшавське-407» та укладення 15 грудня 2014 року договору оренди на виконання зазначеної ухвали, не було створено та не мало статусу балансоутримувача. Саме ОСББ «Масарика-3», а не позивачі, мало право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 грудня 2016 року № 1165 про зарахування приміщень підвалу, загальною площею 99,1 кв. м, в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 до об`єктів комунальної власності та скасування запису № 20254668 про державну реєстрацію права комунальної власності на вказані приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 101).

Постановою Верховного Суду від 17 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що апеляційний суд не звернув належної уваги на доводи позивачів, що у цих приміщеннях знаходиться комунальне обладнання без доступу до якого забезпечення належних санітарно-гігієнічних умов, безпечна експлуатація квартир і житлового будинку в цілому є неможливою. Суд не дослідив у достатній мірі та не дав належної оцінки тому факту, що через спірні приміщення проходять, зокрема, комунікаційні трубопроводи, функціональне призначення яких полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Крім того, вказане комунальне обладнання потребує постійного обслуговування для безпечної експлуатації, без якої забезпечення належних санітарно-гігієнічних умов у житлових приміщеннях мешканців будинку, у тому числі і позивачів, стає проблематичним. При таких обставинах апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що спірні приміщення не є допоміжними. У разі ж якщо такі приміщення є допоміжними, то на час передачі їх в оренду вони належали на праві спільної власності всім власникам квартир у будинку, включно із позивачами. Суд апеляційної інстанції питання щодо можливого порушення прав та інтересів позивачів не дослідив, а вирішуючи судовий спір в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним рішення виконкому Львівської міської ради № 1165 від 09 грудня 2016 року, помилково вважаючи, що ОСББ «Масарика-3», а не позивачі, мало право звернутися до суду з такими вимогами, взагалі не надав правової оцінки фактичним обставинам справи. Вказане свідчить про те, що судом не встановлені фактичні обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

Постановою Львівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що враховуючи місце розташування спірного підвалу в сукупності із його властивостями та цільовим призначенням, загальну характеристику, у якому знаходяться інженерні комунікації необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир (загальнобудинкові мережі тепло, водо, газопостачання, вентиляційні канали димовидалення) без доступу до яких безпечна експлуатація багатоповерхового житлового будинку в цілому неможлива, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірне підвальне приміщення в будинку АДРЕСА_2 є допоміжним. ЛМР розпорядилася спірним підвалом без згоди мешканців будинку чим було порушене право співвласників допоміжних приміщень і такі вправі звернутися за захистом своїх прав, а відтак позивачі по справі є належними. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Апеляційний суд при відхиленні доводів апеляційної скарги про те, що труби, які проходять через спірне приміщення є транзитними, що приміщення має окремий вхід з двору, а тому є ізольованим нежитловим приміщенням, вказав, що комунікаційні труби, які розміщені в підвалі та вентиляційна система, призначені для обслуговування саме будинку АДРЕСА_1 в цілому, вони не проходять транзитом до іншого будинку. Окремий вхід у підвальне приміщення призначений для цілей господарського відання та є зручним, однак зазначене приміщення немає ознак нежитлового приміщення. Наведене підтверджується довідкою ЛОР МБТІ та ЕО у якій зазначено, що згідно даних інвентаризаційних матеріалів приміщення під інд. номерами 1-10 загальною площею 99,1 кв. м розташовані в підвальному приміщенні дев`ятиповерхового житлового будинку на АДРЕСА_1 є ізольованими. Інформація про належність та порядок користування вищевказаними нежитловими приміщеннями в інвентаризаційній справі бюро відсутня (а. с. 12; а. с.106, т. 1), а також проектною документацією будинку.

09 серпня 2021 року Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 17 серпня 2021 року ці недоліки було усунуто, подано уточнену касаційну скаргу, у якій Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В уточненій касаційній скарзі підставою, на якій подається касаційна скарга Управління комунальної власності зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 522/11316/17; від 15 вересня 2020 року у справі № 904/5047/18; від 17 травня 2018 року у справі № 127/4843/16-ц, від 04 квітня 2019 року у справі № 490/9680/16-ц, від 04 червня 2020 року у справі № 916/2069/17, від 05 вересня 2019 року у справі № 461/12296/15, від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц. Також у касаційній скарзі міститься посилання на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, а саме: порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Уточнена касаційна скарга обґрунтована тим, що згідно з нормами чинного законодавства та судової практики, викладеної у постановах Верховного Суду вбачається, що головним критерієм на основі якого конкретне приміщення відноситься до допоміжного приміщення чи нежитлового, є його цільове призначення і фактичне використання. Правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 914/843/17 може бути застосована, тільки в тому випадку, коли судом встановлено факт приналежності приміщення до допоміжного до моменту використання його як нежитлового за договорами оренди або іншими цивільно-правовими угодами. А оскільки такий режим приміщення не встановлено потрібно виходити з місця їхнього розташування, загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Спірні приміщення з 2014 року були об`єктом оренди і ніколи не використовувалися для обслуговування будинку. Факт здійснення щодо спірних приміщень правочинів (а саме - укладення договору найму, що засвідчує їх можливість бути об`єктом цивільно-правових відносин) підтверджується договором оренди № 111-9293-14 від 15 грудня 2014 року укладеним між Управлінням комунальної власності та ЛКП «Варшавське-407» та договором оренди №111-10921-18 від 12 січня 2018 року укладеним між Управлінням комунальної власності та ЛКП «Варшавське-407». Спірне підвальне приміщення не використовується і ніколи не використовувалось мешканцями багатоквартирного будинку для побутових потреб.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що позивачі по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживають у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1 . Їх квартири були приватизовані відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

У цокольному приміщенні будинку розташований підвал площею 99,1 кв. м.

Відповідно до ухвали № 3600 від 10 липня 2014 року про надання в оренду нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 згідно звернення ЛКП «Варшавське-407» від 27 березня 2014 року, міська рада ухвалила надати ЛКП «Варшавське-407 нежитлові приміщення підвалу під індексами 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10 площею 99,1 кв. м відповідно до даних технічного паспорта ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 01 липня 2013 року. Цільове призначення: для службових потреб.

Управління комунальної власності департаменту економічної політики ЛМР (далі УКВ ДЕП ЛМР) та ЛКП «Варшавське-407» уклали договір оренди № Ш-9293-14 від 15 грудня 2014 року на підставі Ухвали ЛМР від 10 липня 2014 року № 3600 згідно з яким орендодавець передає, а орендар приймає у платне користування нерухоме майно, що значиться на балансі ЛКП «Варшавське-407», а саме: приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 99,1 кв. м під індексами 1-10 відповідно до даних технічного паспорта ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 01 липня 2013 року. Цільове призначення: для службових потреб.

Згідно з Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР від 29 червня 2016 року № 382 «Про затвердження акту приймання-передачі житлового комплексу АДРЕСА_1 з балансу ЛКП «Варшавське-407 Шевченківської РА на баланс ОСББ «Масарика-3», затверджено акт приймання-передачі житлового комплексу АДРЕСА_1 з балансу ЛКП «Варшавське-407» Шевченківської РА на баланс ОСББ «Масарика-3» та зобов`язано вчинити всі необхідні дії по передачі інвентаризаційної та іншої нормативно-технічної документації ОСББ «Масарика-3» та внести зміни в інвентаризаційні справи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» відповідно до цього наказу.

Відповідно до акту приймання-передачі від 25 травня 2016 року, площа підвальних приміщень будинку, що передані з балансу ЛКП «Варшавське-407» на баланс ОСББ «Масарика-3» складає 1 284,6 кв. м.

Рішенням ЛМР від 09 грудня 2016 року № 1165 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Львова» вирішено зареєструвати право комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі ЛМР на нежитлове приміщення підвалу під індексами 1-10 загальною площею 99,1 кв.м розташоване по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення, державним реєстратором Канюгою А. Я. зареєстровані вказані приміщення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності № 202544668, р.н. об`єкта нерухомого майна № 101, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суди встановили, що спірне приміщення відноситься до допоміжних приміщень у багатоквартирному будинку.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Згідно частини другої статті 382 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

У абзаці третьому частини другої статті 369 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

За схожих обставин Європейський суд з прав людини зауважив, що рішення місцевого органу влади щодо укладення контракту на реконструкцію горища третьою особою становило втручання у право заявників володіти своїм майном. Вирішуючи спір між заявниками (іншими співвласниками) і місцевим органом, національні судові органи чітко зазначили, що згідно з чинними на той час положеннями Цивільного кодексу для укладення інвестиційного контракту потрібна згода заявників, а в разі її відсутності органи влади могли звернутись до суду, щоб отримати дозвіл на проведення відповідних робіт. Втім, районна адміністрація не виконала цих вимог, уклавши контракт без згоди заявників чи судової санкції. Таким чином, як випливає з обґрунтування національних судів, органи влади не дотримались умов, передбачених законом для укладення інвестиційного контракту. В кінцевому підсумку після виконання контракту національні суди визнали його дійсним, встановивши, що він вигідний для всіх співвласників будинку. Отже, Суд вважає, що немає потреби оцінювати, чи було забезпечено цим рішенням національних судів справедливий баланс інтересів. З цього приводу Суд зауважує, що для цілей статті 1 Першого протоколу здійснювати оцінку справедливості доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає нормам застосовного законодавства. Ані з матеріалів справи, ані із зауважень Уряду не видно, що перед укладенням інвестиційного контракту існували якісь обставини, які перешкоджали місцевому органу отримати дозвіл на реконструкцію або безпосередньо від співвласників горища, або в судовому порядку. Крім того, з наявних матеріалів не вбачається, що те чи інше положення національного законодавства дозволяло місцевому органу укласти контракт без такої згоди або у випадку спору - без його судового вирішення. Отже, укладення інвестиційного контракту становило втручання, яке не відповідало закону. У зв`язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 41 - 45, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палата Верховного Суду від 25 травня 2021 року по справі № 461/9578/15-ц (провадження № 14-175цс20) зазначено, що «допоміжні приміщення багатоквартирного (у тому числі двоквартирного) будинку не можуть бути окремо відчужені як такі, не можуть бути сформовані як окремий об`єкт нерухомості й речове право на них не може бути зареєстроване (у тому числі й за власниками квартир в будинку). Тобто допоміжні приміщення багатоквартирного (у тому числі двоквартирного) будинку, як і елементи спільного майна такого будинку взагалі, є обмежено оборотоздатними».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша 81 ЦПК України).

За таких обставин, установивши, що спірне приміщення відноситься до допоміжного приміщення у багатоквартирному будинку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про задоволення позову.

Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 15 вересня 2020 року у справі № 904/5047/18; від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц, не свідчить, що апеляційний суд застосував норми права без урахування цих висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 522/11316/17; від 17 травня 2018 року у справі № 127/4843/16-ц, від 04 квітня 2019 року у справі № 490/9680/16-ц, від 04 червня 2020 року у справі № 916/2069/17, від 05 вересня 2019 року у справі № 461/12296/15 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Канюги Андрія Ярославовича, ЛКП «Варшавське-407», третя особа - об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Масарика-3», про визнання незаконною ухвали про надання приміщення підвалу в оренду, визнання договору оренди приміщень підвалу недійсним та зобов`язання до вчинення дій.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков