ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/345/21
Провадження № 22-ц/4820/1455/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Кошельник В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/345/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ярмолинецького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 серпня 2021 року в складі судді Шевчик О.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держава Україна, в особі Вищої ради правосуддя про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Вищої ради правосуддя, в якому просив стягнути з держави Україна на його користь п`ять мільярдів гривень моральної шкоди, завданої незаконним рішенням судді Хмельницького міськрайонного суду Трембача О.Л. у справі № 686/22551/15-п та покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що під тиском судді Хмельницького апеляційного суду, відносно нього був складений протокол про нібито вчинене ним 06 листопада 2015 року, під час засідання суду адміністративного правопорушення, передбаченого за ст. 185-3 КУпАП, матеріали даного адміністративного правопорушення були передані до Хмельницького міськрайонного суду для розгляду. Проте, суддя Хмельницького міськрайонного суду Трембач О.Л. 11 квітня 2016 року виніс незаконне рішення про направлення матеріалів адміністративного провадження відносно нього (позивача) за ч.1 ст.185-3 КУпАП керівнику Хмельницької місцевої прокуратури для прийняття рішення, оскільки в діях позивача вбачаються ознаки кримінального правопорушення. Тобто, суддя Трембач О.Л. не вирішив справу по суті, як це передбачено Кодексом України про адміністративні правопорушення та не звернув увагу, на відсутність взагалі події адміністративного правопорушення. Позивач посилається, що неодноразово ставив питання про закриття судового провадження в надуманій адміністративній справі, якою його тероризують вже шостий рік, але його продовжують «катувати правосуддям», чим йому завдано моральну і майнову шкоду. Позивач вказував, що внаслідок протиправних дій судді ОСОБА_2 порушено його право на правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність працівників органів державної влади, в тому числі судді, конституційне право споживача на доброякісну послугу від органів державної влади, обмежено його конституційне право на свободу пересування, крім того, порушено право на його честь і гідність.

Розмір спричиненої моральної шкоди, ОСОБА_1 визначив в розмірі п`яти мільярдів гривень, які просив стягнути з відповідача.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 09 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на те, що спір розглянуто неповноважним і несправедливим судом, оскільки суд самостійно за своєї ініціативи став на сторону відповідача та здійснив його захист, хоча відповідач навіть не звертався до суду з заявою про зменшення розміру спричиненої моральної шкоди. На думку апелянта, при розгляді справи судом застосовано норми законодавства, які не є джерелом права, а саме постанови пленумів ВСУ. Крім того, судом не досліджено матеріали кримінального провадження № 000031, а прийнято як належний доказ по справі відповідь з Хмельницької обласної прокуратури, який не є належним доказом по справі.

Апелянт, вважає, що підстав для відмови у позові не було, оскільки відповідач не довів відсутність своєї вини у заподіянні шкоди. При ухваленні рішення суд не врахував практику Європейського суду з прав людини та постанови Верховного Суду в інших справах з тотожних правовідносин.

Вища рада правосуддя подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. При цьому, відповідач посилається, що Вища рада правосуддя взагалі не вправі надавати правову оцінку судовим рішенням чи втрачатися у здійснення правосуддя, у тому числі сприяти у розгляді конкретних судових справ. Крім того, Вища рада правосуддя зазначає, що позивачем не наведено жодних переконливих доказів, які б свідчили про порушення законних прав та інтересів саме відповідачем, оскільки вони мають право встановлювати наявність чи відсутність у діях судді дисциплінарного проступку виключно в межах процедури дисциплінарного провадження і такі повноваження є дискреційними. Також, Вища рада правосуддя не наділена повноваженнями представляти Державу у суді за позовами про відшкодування шкоди, завданої під час здійснення судами правосуддя, а тому вони є неналежним відповідачем по справі. Оскільки позивачем не надано належних доказів щодо заподіяння моральної шкоди та не зазначено в чому полягала протиправна поведінка ВРП, не встановлено причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, тому рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався, що суддя Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області Трембач О.Л. 11 квітня 2016 року виніс незаконне рішення про направлення матеріалів адміністративного провадження відносно нього за ч. 1 ст.185-3 КУпАП керівнику Хмельницької місцевої прокуратури для прийняття відповідно рішення, оскільки в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, таким чином суддя замість того щоб розглядати справу по суті відповідно до норм адміністративного судочинства, почав приймати незаконні рішення, чим спричинив позивачу моральну і майнову шкоду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на їх недоведеність, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених процесуальним законодавством.

Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано Законами України «Про судоустрій і статус суддів» і «Про Вищу раду правосуддя».

Чинним законодавством надано можливість громадянинові повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади» роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Наведені роз`яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права, вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Разом з тим, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами другою, п`ятою і шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Аналогічний порядок відшкодування шкоди визначений Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Застосування положення частини 6 статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду (судді), які не пов`язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади.

За положеннями частин 1 і 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У силу частин 1 і 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не довів факт заподіяння йому моральної шкоди діями судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_2 , що не пов`язані із здійсненням правосуддя, яке має на меті прийняття акту органом судової влади, приниження його гідності внаслідок порушення вимог закону, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями судді та наслідками, зазначеними ним у позові.

Відповідні процесуальні рішення судді Хмельницького міськрайонного суду Трембача О.Л. 11 квітня 2016 року про направлення матеріалів адміністративного провадження відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.185-3 КУпАП керівнику Хмельницької місцевої прокуратури для прийняття рішення, оскільки в діях позивача вбачаються ознаки кримінального правопорушення, в установленому процесуальному порядку оскаржені не були та неправомірними не визнавались, в зв`язку з чим суд в даній справі за відсутності відповідних рішень компетентних органів щодо процсуалнього судового рішення не може оцінювати дії судді при розгляді матеріалів адміністративного провадження відносно ОСОБА_1 .

Крім того, відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 пред`явив позов до Держави Україна в особі Вищої ради правосуддя.

Передбачене статтею 170 ЦК України правило про те, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, означає й те, що юридичну оцінку оспорюваним рішенням, діям та/або бездіяльності суд може надати виключно з урахуванням меж повноважень, визначних державою для цього органу.

З огляду на зміст заявлених позивачем вимог та наведених на їх обґрунтування мотивів вони фактично стосуються незгоди ОСОБА_1 з процесуальним рішенням судді в ході розгляду справи.

Обґрунтовуючи свої доводи, ОСОБА_1 не зазначив які дії відповідно до закону Вища рада правосуддя мала вчинити, проте не вчинила, чи яке рішення повинна була прийняти, але не прийняла, не навів конкретні норми закону, які, на його переконання, порушив орган державної влади у правовідносинах, щодо яких виник спір.

Системний аналіз положень статті 131 Конституції України і статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», у яких визначено коло повноважень ВРП, а також статей 126, 129 Основного Закону України, якими унормовано гарантії незалежності суддів, дає підстави для висновку про те, що Вища рада правосуддя не наділена повноваженнями здійснювати нагляд за діяльністю судді під час відправлення ним правосуддя, у тому числі контролювати дотримання ним строку розгляду справи чи певного процесуального питання та надавати вказівки із цього приводу. В іншому випадку це мало б наслідком порушення передбаченої Конституцією України заборони будь-якого впливу на суддю під час відправлення правосуддя.

Вища рада правосуддя і її дисциплінарні органи мають право встановлювати наявність чи відсутність у діях судді дисциплінарного проступку виключно в межах визначеної законом процедури дисциплінарного провадження. Поза цією процедурою закон не допускає можливості здійснення ВРП оцінки дій судді при відправленні правосуддя.

У матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт допущення Вищою радою правосуддя протиправної бездіяльності та існування причинно-наслідкового зв`язку між такою бездіяльністю і порушеннями при розгляді справи № 686/22551/15-п.

Вимоги позивача про стягнення з Держави України в особі ВРП шкоди за порушення вимог закону при розгляді справи № 686/22551/15-п не можуть бути вирішені поза зв`язком зі з`ясуванням конкретних обставин її розгляду та оцінкою дій судді у цьому процесі, що відноситься до виключної компетенції Вищої ради правосуддя у межах відповідних дисциплінарних процедур.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 520/2261/19.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про доведеність позовних вимог і наявність підставі для стягнення матеріальної і моральної шкоди.

Апеляційна скарга не містить обґрунтування неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які б були підставою для скасування судового рішення у справі.

Не ґрунтується на законі посилання позивача на те, що справу розглянуто неповноважним і несправедливим судом.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо вирішення спору.

Інші доводи апеляційної скарги правильний висновок суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ярмолинецького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2021 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова