КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/33183/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11265/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., по справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з центрального опалення та постачання гарячої води, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 13 985,59 грн. заборгованості за надані послуги з центрального опалення, 17 670,89 грн. за постачання гарячої води, 6 667,94 грн. 3 % річних та інфляційну складову боргу та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ПАТ «Київенерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання для житлових будинків комунальної форми власності з 01 липня 2014 року. Відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які постачає ПАТ «Київенерго».

Відповідач користується послугами, але не в повній мірі виконує зобов`язання з оплати вказаних послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 01 липня 2017 року становить 38 324,42 грн. та складається з 13 985,59 грн. заборгованості за надані послуги з центрального опалення, 17 670,89 грн. за постачання гарячої води, 6 667,94 грн. 3 % річних та інфляційної складової боргу (а.с. 1-3).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2019 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року, замінено позивача у справі за № 761/33183/18 з ПАТ «Київенерго» на Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (т. 1 а.с. 93, 145-147).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» заборгованість за послуги з центрального опалення за період з 01.08.2014 року по 31.12.2016 року в розмірі - 13 985 грн. 59 коп.; заборгованість за отриманні послуги постачання гарячої води за період з 01.08.2014 року по 31.12.2016 року в розмірі - 17 670 грн. 89 коп. та судовий збір у розмірі - 1600 грн. 00 коп., а всього в розмірі - 33 256 (тридцять три тисячі двісті п`ятдесят шість) гривень 48 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних відмовлено (т. 2 а.с. 112-117).

Не погодившись з рішенням районного суду, 02 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року та у задоволенні позову відмовити (т. 2 а.с. 128-134).

Апеляційну скаргу мотивував тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, судом неповно з`ясовано всі обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначав, що договору між позивачем та відповідачем ніколи не існувало, що виключає можливість заміни кредитора в правочині за його відсутності. Договір відступлення права вимоги, за яким Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» отримало право вимоги до відповідача, є нікчемним, оскільки фактором можу бути лише банк або фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції. Звертав увагу на наявність лічильників у нього в квартирі, а тому підстави нарахування та розрахунок заборгованості є безпідставними. Апелянт посилався на те, що надсилання щомісячних рахунків-квитанцій та їх неотримання не доведено позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 зареєстрований та користується квартирою за адресою: АДРЕСА_1 з 01 грудня 1994 року, та є споживачем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, які з 01 липня 2014 року надавало ПАТ «Київенерго» (т. 1 а.с. 24).

31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також в газеті «Хрещатик» від 6 серпня 2014 року № 111 (4511) було опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню, розроблені для фізичних осіб, що є власниками/квартиронаймачами у багатоквартирному житловому будинку.

Вказані договори були складені на підставі типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 та є договорами приєднання, а отже такий договір може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

ПАТ «Київенерго» було визначено обов`язковим виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання для житлових будинків комунальної форми власності згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» з 1 липня 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з розрахунком заборгованості поданого разом з позовом, за ОСОБА_1 обліковується заборгованість за послуги з центрального опалення за період з 01 серпня 2014 року по 31 грудня 2016 року в розмірі - 13 985 грн. 59 коп.; заборгованість за отриманні послуги постачання гарячої води за період з 01 серпня 2014 року по 31 грудня 2016 року в розмірі - 17 670 грн. 89 коп. (а.с. 8).

28 грудня 2016 ПАТ «Київенерго» направлено на поштову адресу ОСОБА_1 вимогу на суму 27 409,28 грн. станом на 01 грудня 2016 року (т. 1 а.с. 9-10).

11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» було укладено договори про відступлення права вимоги (цесії) № 602-18 та № 603-18, відповідно до умов яких ПАТ «Київенерго» відступив, а КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» набуло:

право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого постачання та гарячого водопостачання (основний борг, в тому числі той, що є предметом судового розгляду та /або підтверджений судовим рішенням (судовими рішеннями) як такий, що підлягає стягненню із споживача (споживачів) станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору та коригувань платежів;

право грошової вимоги до споживачів (юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, перелік яких визначений у додатках до договорів про відступлення права вимоги від 11 жовтня №601-18, від 11 жовтня №602-18) теплової енергії, комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, в частині їх зобов`язання перед кредитором оплатити неустойку (пеня та/або штраф), 3% річних, інфляційні нарахування, судові та інші витрати, витрати на адвокатські послуги, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень), що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладення цього договору та/або можуть бути нараховані та/або виникнути після дати укладення цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачами обов`язків з оплати спожитої теплової енергії та/або комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та є предметом судового розгляду або підтверджені судовими рішеннями, як такі, що підлягають стягненню із споживачів (т. 1 а.с. 82, 84).

Відповідно до додатку № 1 та додатку № 2 до вищевказаних договорів, права вимоги за договором (особовим рахунком) № НОМЕР_1 за послуги з центрального опалення (на суму 13 985,59 грн.) та постачання гарячої води (на суму 17 670,89 грн.), 3 % річних (на суму 839,44 грн.) та інфляційних втрат ( на суму 5 828,50 грн.) щодо споживача ОСОБА_1 перейшло до КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» (а.с. 83, 85-86).

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» опублікувало договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085), зміст якого відповідає змісту типового договору, затвердженого Правилами.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

Правилами надання послуг з централізованого опалення встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлені обов`язки індивідуального споживача, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п. 8 Правил (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - договір).

Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Відповідно до п. 11 вищезазначених Правил (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживач, який не має квартирних засобів обліку, оплачує послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. За наявності витоків із загальнобудинкової мережі споживачі, які не мають квартирних засобів обліку, оплачують послуги з холодного, гарячого водопостачання та водовідведення за встановленими нормативами (нормами) за місяць, у якому ці витоки виявлено.

Пунктом 20 Правил (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 21 Правил (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості по особовому рахунку споживача ОСОБА_1 № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 вбачається, що опалювальна площа становить 79 кв.м., кількість проживаючих - 5 осіб, пільги відсутні, будинковий лічильник ЦО наявний, а квартирні лічильники ЦО та ПГВ відсутні. Розрахунок централізованого опалення здійснено виходячи з вартості за 1 кв.м. на місяць (т. 1 а.с. 8).

Апелянт вважає нарахування вказаної заборгованості необґрунтованим, посилаючись на наявність в його квартирі лічильників.

На підтвердження своїх доводів апелянт надавав до суду першої інстанції копії актів, зокрема акти КП ЖЕК «Золотоустівська» від 20 грудня 2005 року, 15 листопада 2015 року, 04 серпня 2008 року про прийом до експлуатації водомірного лічильників на холодне водопостачання № 03738720 та гаряче водопостачання № 037430045 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 64-66).

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту.

Згідно з п. 38, 72 Міжповірочних інтервалів, затверджених наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями» від 13 жовтня 2016 року № 1747 встановлено,що для теплолічильників та теплообчислювачів міжповірочний інтервал становить 4 роки, для лічильників води - 4 роки.

Відповідно пункту 15 вищезазначених Правил, засоби обліку води і теплової енергії, встановлені у квартирі (будинку садибного типу) та на вводі у багатоквартирний будинок, підлягають періодичній повірці. Періодична повірка засобів обліку води і теплової енергії проводиться у строк, що не перевищує одного місяця. За цей час споживач оплачує відповідні послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередні три місяці; з централізованого опалення - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередній опалювальний період.

Пунктом 12 Правил визначено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. У разі нездійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку.

Позивач надав до суду докази встановлення в будинку АДРЕСА_2 теплового вузла обліку, а саме акт № 1102111, затверджений 01 березня 2012 року представниками СВП «Енергозбут» та ПАТ «Київенерго», відомості про теплоспоживання в будинку за спірний період та про початок/кінець опалювального сезону (т. 2 а.с. 4-24).

Доказів наявності повірених та взятих на облік лічильників постачання гарячої води та теплової енергії в квартиру відповідача ОСОБА_1 за спірний період з серпня 2014 року по грудень 2016 року до суду не надано.

Таким чином, обґрунтованими є доводи позивача щодо нарахування з 01 серпня 2014 року по 31 грудня 2016 року заборгованості за централізоване опалення виходячи з вартості за 1 кв.м. опалювальної площі за результатами вимірювань будинкового лічильника тепла, та за гаряче водопостачання за нормами споживання.

При цьому, відповідачем не надано доказів проведення оплати за спожиті послуги за фактичними показниками лічильника, про які він зазначав, оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 за спірний період здісний один раз оплату за опалення на суму 500,00 грн. та 606,21 грн. за постачання гарячої води.

Відповідно до положень пункту 25 вищевказаних Правил, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

До суду не надано об`єктивних доказів фіксації неналежного надання або ненадання послуг теплопостачання (опалення) та гарячого водопостачання у спірний період відповідно до положень пунктів 33-39 вищезазначених Правил.

З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив доводи апелянта, що позивачем не доведено проживання відповідача у квартирі у спірній період.

Отже, враховуючи, що апелянтом не спростовано розмір нарахованої заборгованості за відповідні витрати послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води та не надано доказів оплати за фактично спожиті послуги, колегія суддів погодилася з розрахунком заборгованості позивача за послуги з центрального опалення на суму 13 985,59 грн. та заборгованості за постачання гарячої води на суму 17 670,89 грн.

Доводів незаконності рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних подана відповідачем апеляційна скарга не містить, а позивач апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року не подавав.

Доводи апеляційної скарги щодо нікчемності договорів відступлення права вимоги № 602-18 та № 603-18 від 11 жовтня 2018 року у зв`язку з тим, що фактором може бути лише банк або фінансова установа, колегія суддів відхилила, оскільки згідно з положеннями ст. 1077, 1079 ЦК України фактор та клієнт є сторонами договору факторингу, при цьому дійсно фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Проте у цій справі заміна позивача відбулася на підставі укладення договорів відступлення права вимоги відповідно до ст. 512, 514 ЦК України, за змістом яких кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року у цій справі встановлено, що ПАТ «Київенерго» передало свої права грошової вимоги до споживача ОСОБА_1 щодо отримання останнім послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, 3% річних та інфляційних втрат КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго», що стало підставою для задоволення заяви про заміну позивача його правонаступником у даній цивільній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення норм законодавства не врахував, що договору (правочину) між ним та первісним кредитором ПАТ «Київенерго» не існувало, оскільки правочин в письмовій формі не було укладено і ця обставина, унеможливлює заміну первісного кредитора на нового кредитора колегія суддів відхилила, оскільки споживачі зобов`язані сплачувати за житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а сам факт відсутності письмової форми договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати.

Посилання апелянта на те, що не отримував рахунків на оплату комунальних послуг належними доказами не підтверджено та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за фактично спожиту теплоенергію та гарячу воду.

З огляду на викладене, апеляційний суд погодився з висновком районного суду, що позов в частині стягнення заборгованості за надані послуги з центрального опалення у розмірі 13 985,59 грн. та за постачання гарячої води у розмірі 17 670,89 грн. є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова