ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7922/21 Справа № 199/1242/20 Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 18.04.2007 р. нею було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з її племінником - ОСОБА_2 , але по вказаному договору право власності за ОСОБА_2 зареєстровано не було, а оригінал вказаного договору знаходиться у позивачки і ніколи ОСОБА_2 не передавався. Вищезазначений договір купівлі-продажу квартири укладався позивачкою на прохання відповідача, який обіцяв розрахуватись за квартиру в майбутньому, при цьому, фактично розрахунок по вказаному договору не проводився, а оригінал договору купівлі-продажу вона повинна була йому віддати після отримання грошей за квартиру, які на сьогоднішній день так і не отримала. Позивачка вважає, що укладений 18.04.2007 року договір купівлі-продажу квартири вчинений під впливом обману у відповідача був умисел взагалі не розраховуватись за продане майно, що підтверджується тим, що на зв`язок відповідач не виходить і на сьогоднішній день ані гривні за укладеним договором купівлі-продажу квартири не дав. При цьому, ціна договору купівлі-продажу є істотною умовою договору купівлі-продажу квартири. Також позивачка вважає, факт обману зі сторони відповідача полягає в тому, що він вмовив її підписати договір купівлі-продажу квартири в редакції, в якій зазначається, що нібито гроші за квартиру були одержані нею повністю до оформлення цього договору, але ніяких грошей позивачка не отримувала, а погодилась підписати договір, оскільки довіряла своєму племіннику, який фактично її обманув та зник. Квартира, яка є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу є єдиним житлом позивача, іншого житла у неї немає, і на сьогоднішній день зареєстрована та проживає у вказаній квартирі.

Посилаючись на вищевикладене позивачка просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 18 квітня 2007 року між ОСОБА_1 як Продавцем та ОСОБА_2 як Покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К.В. і зареєстрований в реєстрі за № 717.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.04.2007 року між ОСОБА_1 як Продавцем та ОСОБА_2 як Покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К.В. і зареєстрований в реєстрі за № 717. (а.с.10)

Позивачка як на підставу позовних вимог посилається на те, що їй не було передано грошові кошти за договором купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К.В. і зареєстрований в реєстрі за № 717, сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру.

ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 вмовив її підписати договір купівлі-продажу квартири в редакції, в якій зазначається, що нібито гроші за квартиру були одержані нею повністю до оформлення цього договору, але позивачка наполягає, що ніяких грошей не отримувала, а погодилась підписати договір, оскільки довіряла своєму племіннику ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела ті обставини на які посилалась як на підставу своїх позовних вимог.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції помилково не звернув уваги на зазначені нею обставини щодо вчинення спірного договору купівлі-продажу під впливом обману, є безпідставними з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Спонукати потерпілого до вчинення правочину повинна саме друга сторона. При цьому таке спонукання може бути як безпосередньо, так і через третіх осіб.

Саме на стороні, яка введена в оману, лежить тягар доведення умислу.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачкою не доведено навмисного введення її ОСОБА_2 в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину щодо спірної квартири.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Судом першої інстанції в повній мірі досліджено усі доводи позивача, які повторюються в апеляційній скарзі та надано їм всебічну обґрунтовану оцінку.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко