Головуючий у І інстанції Пустовойт Т.В. Єдиний унікальний номер 264/1514/18
Номер провадження 22-ц/804/509/21
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Зайцевої С. А.,

Пономарьової О. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 на заочне рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 червня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року позивач акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «Приват Банк») звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 14 січня 2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 31 січня 2018 року виникла заборгованість в сумі 32 905 грн. 24 коп., яка складається із 288 грн. 89 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 26 531 грн. 71 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 279 грн. 63 коп. - заборгованість за пенею та комісією, а також 250 грн. - штраф (фіксована частина) та 1 555 грн. 01 коп. - штраф (процентна складова), та яку банк просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 червня 2018 року позовні вимоги банку було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 14 січня 2008 року станом на 31 січня 2018 року у розмірі 26 820 грн. 60 коп., а також судовий збір в сумі 1 436 грн. 21 коп.

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 червня 2018 року в задоволенні якої йому було відмовлено ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 грудня 2020 року.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Хмаріна О. В. подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність ухваленого рішення в частині стягнення з відповідача заборгованості за підвищеною процентною ставкою, просила в цій частині рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту - 288 грн. 89 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 396 грн. 65 коп. за період з 30 квітня 2014 року по 31 січня 2018 року. В обґрунтування скарги зазначає, що при ухвалені рішення, суд прийшов до невірного висновку щодо обізнаності відповідача із зміною встановленої відсоткової ставки під час підписання анкети-заяви, оскільки з Умовами, Правилами та Тарифами він ознайомлений не був. Крім того, вважає, суд помилково визнав наданий позивачем розрахунок заборгованості за відсотками належним та допустимим доказом.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.ч. 1,3 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).

Судове рішення оскаржується відповідачем лише в частині стягнення відсотків за користування кредитом, а тому апеляційним судом в іншій частині не переглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, з умовами використання коштів відповідач був ознайомлений під особистий підпис, позивач вправі вимагати виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми непогашеного тіла кредиту станом на 31 січня 2018 року в розмірі 288 грн. 89 коп. та заборгованості за процентами за користування кредитними коштами за період з 14 січня 2008 року по 31 січня 2018 року в межах строку дії кредитного договору.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З матеріалів справи вбачається, що 14 січня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н, шляхом підписання анкети-заяви № НОМЕР_1 на підставі якої він отримав кредитну картку «Універсальна 30 днів пільгового періоду». Відповідно до вказаної заяви ОСОБА_1 погодив, що вона разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.11).

13 листопада 2008 року ОСОБА_1 підписав довідку № 076042229 про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна 30 днів пільгового періоду», з якої убачається ознайомлення позичальника, крім іншого, з характеристикою кредиту, валютою картрахунку, пільговим періодом, базовою процентною ставкою в розмірі 3,0% на місяць, обов`язковим щомісячним платежем, пенею за несвоєчасне погашення заборгованості, штрафом за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань (а.с. 12).

Отже, апеляційний суд вважає, що підписані відповідачем заява та довідка разом свідчать про його обізнаність щодо умов кредитування та узгодження з ним саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, а відтак становлять у своїй сукупності кредитний договір.

Належних та допустимих доказів тому, що відповідач зазначену довідку не підписував суду не надано, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є також безпідставними.

Відповідачу ОСОБА_1 були видані кредитні карти № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 № НОМЕР_4 , остання зі строком дії до останнього дня травня 2016 року (а.с. 139).

З розрахунку кредитної заборгованості та виписки по рахунку чітко прослідковується, що відповідач активно користувався кредитними коштами: отримував готівку в банкоматах, розраховувався карткою в магазинах. При цьому періодично здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості, тобто фактично погоджувався з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами (а.с. 133-138).

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12 квітня 12 року №578/5.

Розпоряджаючись своїми цивільними та процесуальними правами на свій розсуд, відповідач у судове засідання суду першої інстанції не з`явився, не заперечував факти укладання кредитного договору, отримання кредитної картки та користування кредитними коштами, не спростовував розрахунку та розміру боргу. Не подавалися відповідні докази й на стадії апеляційного провадження в справі. Отже, відповідачем не доведено відсутності вини у порушенні зобов`язання, не спростовано підстав позову.

Переглядаючи рішення суду в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, з урахуванням доводів скарги та наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що скарга в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч .2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказана правова позиція викладена у пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц по якій зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Таким чином, заборгованість по процентам може бути стягнута тільки в межах строку дії кредитної картки, який за даними банку встановлений до останнього дня травня 2016 року.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу.

Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У відповідності до правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-57цс12 боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

Таким чином, оскільки умови укладеного між сторонами договору не містять положень щодо зміни процентної ставки, відповідач зобов`язався сплачувати 36% річних за користування кредитом і оскільки сторони письмово не погоджували збільшення відсоткової ставки, розрахунок заборгованості по сплаті процентів необхідно проводити виходячи саме з цієї ставки річних, за винятком періоду, коли позивач зменшив цю ставку до 30% (з 01 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року) та до 34,80% (з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року).

Оскільки суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, апеляційний суд згідно із ч. 4 ст. 367 ЦПК України не обмежений доводами апеляційної скарги.

В період з 01 квітня 2015 року по 31 травня 2016 року річна відсоткова ставка була збільшена банком до 43,20%, а отже заборгованість за відсотками в цей період підлягає перерахунку за початковою відсотковою річною ставкою - 36 %: 288,89 грн. х (36% : 360 днів у році х 426 днів у періоді: 100%) = 123,07 грн. Враховуючи суму заборгованості за відсотками за період з 13 листопада 2008 року по 31 березня 2015 року - 505,11 грн. та за перерахований період з 01 квітня 2015 року по 31 травня 2016 року 123,07 грн., стягненню з відповідача підлягає сума заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 13 листопада 2008 року по 31 травня 2016 року в сумі 628 грн. 18 коп.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання до суду першої інстанції позовної заяви, позивач сплатив судовий збір в розмірі 1 762 грн. (а.с. 1). За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 2 643 грн. (а.с. 120).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог (заявлено вимоги на 32 905,24 грн., фактично задоволено в розмірі 917,07 грн. (288,89 грн. + 628,18 грн.), що складає 2,79% від суми заявлених вимог), з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину сплаченого судового збору за подачу позову до суду першої інстанції у розмірі 49,16 грн. (1 762 грн. х 2,79%).

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача необхідно стягнути частину сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 569,26 грн. (2 643грн. х 97,21%).

Враховуючи викладене, судове рішення в частині стягнення заборгованості по процентам необхідно змінити, а в частині витрат по сплаті судового збору скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення.

Керуючись ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 червня 2018 року в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами - змінити, в частині стягнення витрат по сплаті судового збору - скасувати.

Позовні вимоги акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором 917 (дев`ятсот сімнадцять) гривень 07 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 228 грн. 89 коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 13 листопада 2008 року по 31 травня 2016 року в сумі 628 грн.18 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 49 (сорок дев`ять) гривень 16 коп.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 2 569 (дві тисячі п`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 26 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 березня 2020 року.

Судді В. М. Барков

С. А. Зайцева

О. М. Пономарьова