ПОСТАНОВА

Іменем України

13 жовтня 2021 року м. Кропивницький

справа № 398/3253/21

провадження № 22-ц/4809/1533/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Олександрійська міська рада Кіровоградської області,

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 липня 2021 року у складі судді Нероди Л. М. і

В С Т А Н О В И В :

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Олександрійської міської ради Кіровоградської області та просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , а також стягнути з Олександрійської міської ради Кіровоградської області на свою користь судовий збір в розмірі 934 грн 38 коп.

Позовна заява мотивована тим, що мати позивача з ОСОБА_2 з 15.05.1985 по 29.09.2003 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , а за час спільного сімейного життя ними був побудований будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

21 грудня 2017 матір`ю ОСОБА_1 був оформлений технічний паспорт на вказаний будинок, де зазначено, що 2/3 будинку належить ОСОБА_2 , а 1/3 - ОСОБА_3

21.12.2018 приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу був оформлений договір дарування 2/3 часток вказаного будинку.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , інформація про його спадкоємців відсутня, а з часу смерті останнього позивач проживав та продовжує проживати протягом більше 10 років у будинку № 21 та безперервно володіє 1/3 частини вказаного будинку, що належала за життя ОСОБА_3 , у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю повернуто позивачеві.

Роз`яснено ОСОБА_1 , що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала суду мотивована тим, що позивачем не у повному обсязі виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху від 19.07.2021, а саме не виконано вимоги щодо подання до суду уточненої позовної заяви, в якій має бути додатково зазначено: хто саме і з якого саме часу фактично володів 1/3 частиною будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що, зі слів позивача, належить ОСОБА_3 , при цьому до позовної заяви мають бути долучені відповідні докази; коло відповідачів по справі, що відповідає фактам, викладеним у позовній заяві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 липня 2021 року, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач 12 липня 2021 року звернувся до суду з позовом до Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визнання права власності на 1/3 частину будинку за набувальною давністю, яку ухвалою суду від 19 липня 2021 року було залишено без руху.

ОСОБА_1 виконав вимоги зазначеної ухвали, проте, суд першої інстанції не взяв до уваги уточнену позовну заяву з наданими доказами та поясненнями ОСОБА_2 та безпідставно, не відкриваючи провадження, оскаржуваною ухвалою, яка не відповідає вимогам ЦПК України, повернув його позовну заяву, чим відмовив позивачу у доступі до правосуддя.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду, зазначену в пункті шостому частини першої статті 353 цього Кодексу, а саме ухвала про повернення заяви позивачеві, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга розглядається в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

У рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп (справа за конституційним зверненням громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України) зазначено, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року (жалі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет протии Франції» від 04 грудня1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження; 3) окремого провадження.

Згідно частини першої статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (частина друга статті 174 ЦПК України).

У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування (частина перша статті 175 ЦПК України).

Позовна заява повинна містити:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав (частина третя статті 175 України).

За змістом частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до частини першої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (частина друга статті 185 ЦПК України).

Частиною третьою статті 185 ЦПК України передбачено, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Повертаючи позовну заяву позивачеві, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не у повному обсязі виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху від 19.07.2021.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що в липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Олександрійської міської ради Кіровоградської області та просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 будинку (а.с. 1-3).

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалу недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали та роз`яснено, що в разі невиконання зазначених вимог позовна заява буде вважатися неподаною і повернеться позивачу (а.с. 6).

У вказаній ухвалі суд першої інстанції зазначив, що недоліки позовної заяви можуть бути усунені шляхом подання її уточненої редакції, в якій має бути додатково зазначено: якими саме документами підтверджуються право власності на увесь спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на момент звернення до суду, при цьому до позовної заяви мають бути долучені відповідні докази (рішення суду, інформаційну довідку з Державного реєстру нерухомості, архівну довідку з ОМБТІ, тощо); хто саме і з якого саме часу фактично володів 1/3 частиною будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що, зі слів позивача, належить ОСОБА_3 , при цьому до позовної заяви мають бути долучені відповідні докази; коло відповідачів по справі, що відповідає фактам, викладеним у позовній заяві.

Копію зазначеної ухвали ОСОБА_1 було вручено 19 липня 2021 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 7).

22.07.2021 на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, позивачем було подано до суду заяву про усунення недоліків, до якої надано виправлену позовну заяву, копію архівної довідки, виданої КП «Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 17.03.2021 № 311, копію довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.07.2021 № 267062782 та копію виправленої позовної заяви з додатками для відповідача (а.с. 8, 55-61).

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю повернуто позивачеві (а.с. 9).

В оскаржуваній ухвалі суд зазначив, що на підтвердження факту того, хто саме і з якого саме часу фактично володів 1/3 частиною будинку позивачем зазначено, що саме він з 2009 року безперервно володіє вказаним нерухомим майном, і як на доказ надано довідку про склад сім`ї, яка не може бути доказом, що підтверджує зазначений факт, так як вона не містить дати її складання.

Проте, з позовної заяви та позовної заяви в уточненій редакції ОСОБА_1 вбачається, що ним були викладені обставини, якими він обґрунтовує вимоги в тому числі щодо того, що саме він з 2009 року безперервно володіє 1/3 частини будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , а в якості додатку до позову надав доказ, який, на його думку, підтверджує вказаний факт, у вигляді довідки про склад сім`ї.

Разом з тим, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 760/26376/19 (провадження № 61-5037 св 20) зазначив, що «ненадання відповідних доказів, які вимагає суд на стадії відкриття провадження у справі, не може бути підставою для повернення позовної заяви позивачу, оскільки останній звернувся до суду за захистом прав та надав відповідні докази, які вважав за потрібне для підтвердження своїх вимог та які вважав достатніми, указане повинно вирішуватися при ухваленні судового рішення по суті».

На стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20).

З аналізу викладеного, вбачається, що суд першої інстанції повинен був надавати оцінку доказам під час розгляду справи по суті, а невідповіднінсть вимогам закону наданих позивачем доказів разом з позовною заявою, які на його думку підтверджують обставини викладені в позові, не є підставою для залишення позовної заяви без руху та в подальшому її повернення позивачеві в порядку ст. 185 ЦПК України.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції зазначив, що позивач не виконав вимоги ухвали без руху, щодо зазначення кола відповідачів по справі, адже ним в уточненій позовній заяві зазначено, що вказана вимога не може бути виконана, так як відсутня будь-яка інформація про можливих спадкоємців померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 748/485/18 (провадження № 61-3240св19) зазначив, що «під час здійснення правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Правильне визначення складу сторін у справі є запорукою ухвалення законного і справедливого судового рішення.

Водночас пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України».

З наведеного вбачається, що вирішуючи питання щодо відкриття провадження суд першої інстанції не повинен був надавати оцінку належності чи неналежності кола відповідачів та не може залишати позовну заяву без руху з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача.

При цьому, позивач двічі, як в позовній заяві так і позовній заяві в уточненій редакції, зазначив в якості відповідача Олександрійську міську раду Кіровоградської області, вважаючи, що саме вона має відповідати за його позовом.

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

ОСОБА_1 визначивши на свій розсуд відповідача за своїм позовом, має усвідомлювати, що саме він несе відповідні процесуальні ризики, які можуть настати у разі, якщо обраний ним спосіб захисту буде визнано неефективним, відповідача - неналежним, а пред`явлений до нього позов необґрунтованим.

До числа таких процесуальних ризиків належать, зокрема відмова у задоволенні позову пред`явленого до неналежних відповідачів та покладення на позивача судових витрат, понесених відповідачами у задоволенні позову до яких відмовлено.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Bellet v. France» (Белле проти Франції) від 04 грудня 1995 року та «Nunes Dias v. Portugal» (Нун`єш Діаш проти Португалії) від 10 квітня 2003 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії) від 28 жовтня 1998 року).

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції не звернув увагу на вищенаведене та з підстав, викладених в ухвалі від 19 липня 2021 року дійшов помилкового висновку про те, що позов не відповідає вимогам статей 175, 177 ЦПК України та в подальшому необґрунтовано повернув її позивачу, як наслідок, постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, що обмежує права позивача та перешкоджає йому у доступі до правосуддя, а тому оскаржувана ухвала не може вважатися законною та обґрунтованою.

Оскільки суд першої інстанції виніс ухвалу з порушенням норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали, передчасно повернув позовну заяву позивачеві, тому відповідно пункту четвертого частини першої статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно пункту 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З аналізу вище наведених норм процесуального права слідує, що питання про розподіл судових витрат, зокрема, стягнення судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, вирішується судом у тому випадку, коли судом прийнято судове рішення, яким закінчено провадження у справі, а тому не можуть бути задоволені вимоги апеляційної скарги про стягнення з відповідача судового збору в розмірі 454 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 липня 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко