Справа № 323/238/21
Провадження № 2/323/297/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2021 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Мінаєва М.М,

при секретарі - Тахтаул А.Л.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Ілієнко І.С.,

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - адвоката Івашкова С.О.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_2 , яким просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 10000,00 грн. щомісяця, до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами позивач залишилась проживати із спільною з відповідачем дитиною, ОСОБА_3 . Досягти домовленості з відповідачем щодо розміру аліментів на утримання дитини позивач не змогла. Добровільно відповідач не надає коштів на утримання доньки в розмірі, достатньому для забезпечення нормального рівня її матеріального та духовного розвитку. При визначенні розміру позовних вимог позивач керувалась тим, що відповідач має стабільне матеріальне становище, інших осіб на утриманні не має, є власником та самостійно обробляє земельну ділянку площею 24,54 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, для чого володіє відповідними транспортними засобами. Крім того, відповідач надає послуги перевезення за рахунок своїх транспортних засобів, від чого має регулярні надходження на свою банківську картку. За наявними у позивача відомостями, лише за даними банківської картки відповідача його середньомісячний дохід у 2019 році становив 32346,15 грн., у 2020 році - 18530,00 грн. Крім того, у 2020 році рівень витрат відповідача значно перевищив рівень його документально підтверджених доходів (222359,00 грн.), про що свідчить придбання ним у березні 2020 року житлового будинку вартість 226000,00 грн., легкового автомобіля вартість 58200,00 грн. Таким чином, на думку позивача, заявлений нею розмір аліментів є посильним для відповідача та враховує рівень його доходів.

Ухвалою суду від 29.01.2021 було відкрито провадження у справі, а її розгляд визначений в порядку спрощеного позовного провадження.

09.02.2021 року до суду надійшов письмовий відзив представника відповідача, адвоката Івашкова С.О., в якому містилось часткове заперечення проти позову. Відповідач через представник заявив про визнання позову в розмірі 2000,00 грн. аліментів щомісяця. В іншій частині відповідач позов не визнав, пославшись на те, що відповідач добровільно надає кошти на потреби дитини шляхом щомісячного переказу коштів в розмірі 500,00 грн. безпосередньо на банківську картку, відкриту дитини за програмою «Юніор». Крім того, відповідач протягом 2020 року добровільно переказував безпосередньо на картку позивача кошти в розмірі від 404,00 грн. до 1515,00 грн. На думку відповідача, позивач у позові свідомо приховав ці факти. Крім того, відповідач не погодився із викладеним у позовній заяві ствердженням про розмірі доходів відповідача, оскільки ці ствердження не враховують рівень витрат, які відповідач несе для забезпечення своєї господарської діяльності (вартість палива, запчастин, суми сплачених податків тощо). Вказаний у позовній заяві був придбаний за гроші сина позивача. При цьому будинок, в якому залишились проживати позивач після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, відповідач має намір залишити позивачу та дитині. Згаданий у позовній заяві автомобіль взагалі відповідачем придбаний не був, оскільки вчинення відповідного правочину не відбулось, хоча намір такий дійсно був. Також відповідач вказав на те, що відповідно до чинного законодавства батьки несуть рівні обов`язки щодо утримання дітей, розмір аліментів має бути виправданий дійсними потребами дитини, тому якщо позивач вимагає від відповідача аліментів в розмірі 10000,00 грн., то вона й сама повинна надавати утримання у такому ж розмірі. Позивач також є працездатною особою, але не працює. При цьому позивач не обґрунтувала наявність потреб в утриманні дитини на рівні 20000,00 грн. Все це наштовхує відповідача на думку, що позивач вимагає аліменти не стільки на утримання дитини, скільки для отримання регулярного доходу для себе, після чого влаштовуватися на роботу й не буде потреби. Водночас відповідач, хоча й не має на утриманні інших осіб, переживає погіршення стану здоров`я, викликане проблемами в сім`ї, у зв`язку з чим потребує витрат на відповідне лікування.

Під час судового розгляду позивач та її представник, адвокат Ілієнко І.С., позовні вимоги повністю підтримали і просили задовольнити позов, посилаючись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Наполягали на тому, що відповідач має стабільний значний дохід від оброблення своєї земельної ділянки, на якій вирощує сільськогосподарські культури та реалізує їх. При цьому відповідач не зареєстрований як суб`єкт господарської діяльності, податкових зобов`язань не несе, вирощені культури продає за готівкові кошти, які документально не обліковує. Однак про рівень його витрат якраз й вказує на рівень його доходів. А в силу того, що ці витрати перевищують документально підтверджені надходження, суд при визначенні розміру аліментів не пов`язаний розміром цих надходжень. Сама ж позивач також влаштувалась неофіційно на роботу, однак через необхідність доглядати за дитиною вона не може багато часу приділяти трудовій зайнятості.

Відповідач та його представник, адвокат Івашков С.О., під час судового розгляду позовні вимоги визнали частково, заявивши про готовність відповідача сплачувати аліменти на рівні 2000,00 грн. щомісяця. В обґрунтування своїх заперечень послались на факти та норми права, викладені у відзиві на позов.

Крім того, 18.03.2021 року представник відповідача надав письмові додаткові пояснення по суті спору, в яких послався на те, що відповідно до поданої відповідачем декларації про майновий стан і доходи за 2020 рік, склав 25216,68 грн. Також представник відповідача навів теоретичні розрахунки витрат на вирощення пшениці на земельній ділянці площею, яка знаходиться у власності відповідача, та доходів від її реалізації у 2020 році, з чого зробив висновок, що чистий дохід (прибуток), з якого відповідач міг би сплачувати аліменти, становив би приблизно лише одну сьому частину від валового доходу. У зв`язку з цим, на думку представника відповідача, заявлений позивачем розмір аліментів є безпідставно завищеним, а відповідач буде неспроможним їх виплачувати. Також до цих пояснень були додані фіскальні чеки на придбання відповідачем палива на суму 115454,08 грн. на потреб оброблення земельної ділянки, що, на думку, представника відповідача, лише підтверджує обґрунтованість заперечень проти позову.

Суд, проаналізувавши вимоги законодавства України про шлюб та сім`ю, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що сторонами не оспорюється та підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Оріхівського районного управління юстиції у Запорізькій області 04.02.2014 року.

Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 08.04.2013 року відділом Оріхівського районного управління юстиції у Запорізькій області (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 ), який станом на час розгляду справи про аліменти не розірваний (розгляд справи про розірвання шлюбу в Оріхівському районному суді Запорізької області триває), але сторони з січня 2021 року припинили фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства, проживають окремо. Спільна дитина проживає з позивачем, що відповідачем на оспорюється.

Домовленості про розмір та порядок надання відповідачем коштів на утримання дитини сторони в позасудовому порядку не досягли.

Відповідно до ст.180 СК України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до загальних норм права ст.ст.180, 181 СК України обов`язок утримувати дитину шляхом виплати аліментів покладено на батьків, які окремо проживають від дитини.

В силу вимог ст. 181 ч. 3 СК України в редакції закону № 2037-УІІІ від 17.05.2017 року, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того із батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною першою статті 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Частиною третьою статті 183 СК України передбачено, що суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

З матеріалів справи випливає, що відповідач дійсно є власником земельної ділянки площею 24,54 га на території Новоандріївської сільської ради Оріхівського району Запорізької області на підставі Державного акту на право власності на землю серії ІІ-ЗП № 018956, виданого 23.02.2001 року.

Крім того, відповідач має у власності автомобіль КАМАЗ 5320 1982 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , а також має у володінні причіп бортовий тентований 1992 року випуску марки СЗАП 83571, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Як пояснив сам відповідач в судовому засіданні, він не є суб`єктом господарської діяльності, належну йому земельну ділянку в оренду не здає, обробляє її власними силами та за власний рахунок.

Заперечуючи проти заявленого позивачем розміру аліментів, посилаючись на значні витрати, які несе відповідач у зв`язку обробленням своєї земельної ділянки та утриманням належного йому іншого майна, відповідач та його представник не надали жодних відомостей про конкретний розмір витрат та конкретний розмір доходів відповідача як за минулі періоди, так і станом на час розгляду справи в суді.

При цьому, на переконання суду, особисті пояснення відповідача з цього питання, надані ним під час судового розгляду, були неповними, непослідовними та суперечливими, та, до того ж, суперечили матеріалам справи, в тому числі тим, які надала сторона відповідача.

Так, на прямі запитання суду та учасників справи, який дохід має відповідач від оброблення земельної ділянки та іншої діяльності, відповідач не надав жодної прямої відповіді і не надав жодного доказу, вказуючи на те, що він не веде облік своїх доходів і не знає чи не пам`ятає їх реального рівня.

Так само відповідач не надав жодного конкретного пояснення та доказу на підтвердження своїх витрат, які, на його думку, мають бути виключені з доходу, з якого він буде сплачувати аліменти.

Посилаючись у відзиві на позов на витрати щодо сплати єдиного соціального внеску та інших платежів, сторона відповідача не надала жодного доказу на їх підтвердження. Більше того, відповідач не заперечував того факту, що станом на час розгляду справи не має статусу суб`єкта господарської діяльності, у зв`язку з чим його посилання на витрати у виді внесення податкових та інших обов`язкових платежів не можуть бути взяті до уваги судом.

Єдиним документом про свої доходи та майновий стан, який надав відповідач, є копія відповідної декларації 2020 рік, у якій відповідач задекларував доходи у розмірі 25216,68 грн. (без урахування утриманих податків), не пояснивши, з чого складається цей дохід. З цього доходу відповідач задекларував утримання лише податків і зборів з доходів фізичних осіб. Однак ця декларація суперечить наданим самим відповідачем відомостям про витрати лише на паливо в розмірі більше 100000,00 грн.

Крім того, з виписки про рух коштів по рахунку відповідача, відкритому в АТ КБ «Приватбанк», яку надала позивач, дійсно випливає, що протягом 2018-2021 року на цей рахунок зараховувались надходження в обсягах, зазначених в позовній заяві, а саме: з 06.11.2018 року по 31.12.2018 року - 82981,00 грн., з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 388158,00 грн., з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - 222359,00 грн., за десять днів січня 2021 року - 33264,00 грн.

Відповідач факту отримання цих надходжень не заперечував і не спростовував, однак джерела та підстави їх отримання не пояснив.

Позивачем також була надана копія Договору купівлі-продажу від 31.03.2020 року, за яким відповідач купив житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , оціночна вартість якого становила 515398,00 грн, а договірна - 226000,00 грн.

Стверджуючи в судовому засіданні про те, що цей будинок був придбаний для сина та за спільні з ним кошти, відповідач також не надав жодного доказу на підтвердження цього. Відомостей про визнання цього договору удаваним чи фіктивним суду надано не було. Про виклик в судове засідання сина відповідача учасники справи клопотань не заявили. Відтак, суд виходить з презумпції того, що покупцем майна є особа, зазначена в договорі купівлі-продажу, тобто сам відповідач.

Разом з цим суд відхиляє доводи позивача про придбання відповідачем автомобіля «Шкода Октавія» 2012 року випуску, оскільки наявні у справі документи не підтверджують набуття права власності на цей автомобіль, а лише вказують на намір відповідача його придбати (непідписаний проект договору купівлі-продажу, поліс страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оголошення про його продаж).

Таким чином, суд приходить до висновку, що, оскільки відповідач не довів джерело походження коштів, сума яких перевищила десятикратний розмір прожиткового мінімуму у 2020 році, які він витрачав на придбання нерухомого майна, не довів джерело походження його витрат на оброблення земельної ділянки та утримання іншого нерухомого та рухомого майна, не довів підстав надходжень грошових коштів на його картковий рахунок у банківській установі та шляхи розпорядження ними у подальшому, то при визначенні розміру аліментів, які він має сплачувати на утримання доньки, слід керуватися положеннями ч. 3 ст. 182 СК України, тобто не обмежуватись розміром задекларованого ним доходу.

Суд також бере до уваги, що відповідач інших осіб на утриманні не має, є працездатною особою, тоді як дитина, ОСОБА_3 , має діагноз «хронічний пієлонефрит» у стадії ремісії, через що потребує посиленого догляду.

Незважаючи на недоведеність заперечень відповідача, оцінюючи в сукупності надані сторонами докази, суд вважає й заявлені позивачем вимоги перебільшеними, оскільки навіть з обчисленого позивачем середньомісячного доходу відповідача (за даними про рух коштів по його банківській карті) випливає, що аліменти у розмірі 10000,00 грн. щомісяця були б надмірними, оскільки становили б половину чи навіть більше такого доходу.

З іншого боку, матеріали справи та пояснення відповідача переконують, що про частину своїх доходів відповідач не вважав за можливе повідомити суд та учасників справи, через що й запропонований ним розмір аліментів на рівні 2000,00 грн. на місяць не може бути взятий за основу при вирішенні цього спору, оскільки вказані дії відповідача були явно спрямовані на створення умов для заниження розміру своїх доходів та, відповідно, можливості сплачувати аліменти.

За таких обставин, керуючись міркуваннями справедливості, розумності та добросовісності, суд вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти у розмірі 6000,00 грн. на місяць, тобто у сумі, яка є середнім арифметичним між розміром позовних вимог та розміром, на який позов був визнаний відповідачем.

Всі інші доводи сторін суд відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди з позицією протилежної сторони, і не впливають на викладені вище висновки суду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на відповідач має бути покладений судовий збір, від сплати якого звільнена позивач.

Щодо витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги, обидві сторони заявили клопотання про надання доказів на їх підтвердження після ухвалення рішення, у зв`язку з чим це питання буде вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення в порядку, визначеному ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст.7, 181, 182, 183 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст.83, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ), аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 6000,00 грн. (шість тисяч 00 коп.) щомісячно, починаючи з 28.01.2021 року, і до досягнення дитиною повноліття, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), судовий збір в дохід держави у розмірі 908,80 (дев`ятсот вісім) грн. 80 коп.

Допустити негайне виконання цього рішення в межах платежу за один місяць.

Судове засідання для вирішення питання про судові витрати сторін на оплату професійної правничої допомоги при розгляді цієї справи призначити на 10 год. 00 хв. 29.03.2021 року, надавши сторонам строк для подання відповідних доказів - до 24.03.2021 року.

Повний текст рішення складений 24.03.2020 року

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення постанови апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду безпосередньо або через Оріхівський районний суд Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення, а разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, - протягом 30 днів з вручення копії рішення.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області М.М. Мінаєв