ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/4144/19 Головуючий суддя І інстанції Ковригін О. С.
Провадження № 22-ц/818/427/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах про відшкодування шкоди
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами поліцейського роти № 2 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області Шевченка Миколи Борисовича та Державної казначейської служби України на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 23 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Ковригіна О.С., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти № 2 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області Шевченка Миколи Борисовича, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду в розмірі 30000 (тридцять тисяч) грн 00 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн 00 коп.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 18.04.2019 відносно нього поліцейським роти № 2 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1ст. 130 КУпАП. В протоколі зазначено, що ОСОБА_1 керував автомобілем BMW 316 державний номерний знак НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме виражене тремтіння пальців рук, неприродна блідніть обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду у законом встановленому порядку у лікаря нарколога Березанської міської лікарні на визначення стану наркотичного сп`яніння категорично відмовився у присутності двох свідків.

Чугуївським міським судом Харківської області 18.07.2019 було винесено постанову № 355/660/19 якою суд адміністративну справу відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 закрив у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Позивач зазначав, що право на відшкодування шкоди та порядок такого відшкодування прямо передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Позивач вказав, що йому спричинено істотну моральну (немайнову) шкоду, це пов`язано із тривалими незаконними діями поліцейських щодо нього після незаконної зупинки, погрозами застосувати засоби примусу, незаконними та необґрунтованими підозрами у тому, що він перебував у стані наркотичного сп`яніння.

ОСОБА_1 зазначив, що зазначені підозри повністю спростовано, оскільки, згідно з результатами медичного огляду, який він пройшов самостійно, встановлено, що у стані наркотичного сп`яніння він не перебував, а відтак, дії поліцейських стали результатом виключно їх упередженості до нього.

Внаслідок таких незаконних дій поліцейських щодо ОСОБА_1 він відчув свою безпорадність та незахищеність перед свавіллям з боку представників влади.

ОСОБА_1 вказав, що увесь час, протягом розгляду адміністративної справи, він постійно переживав та відчував занепокоєння з приводу того, що може бути позбавлений права керування транспортними засобами, що позбавить його можливості вести нормальний спосіб життя на цілий рік.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 2, 12, 13 Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач просив суд стягнути з держави шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на його користь відшкодування матеріальної шкоди (у вигляді витрат на правову допомогу) у розмірі 20000 грн, відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000 грн 00 копійок.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 23 липня 2020 року задоволено позов ОСОБА_1 до поліцейського роти № 2 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області Шевченка М.Б., ДКСУ про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 моральну шкоду в розмірі 30000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 витрати на правову допомогу в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі поліцейський роти № 2 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області Шевченко М.Б. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вказав, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначив, що протокол про адміністративне правопорушення є лише документом, в якому зафіксовані певні обставини, відтак, сам по собі протокол не породжує правовідносин, що можуть бути предметом спору, він не створює юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення, безпосередньо не впливає на права та обов`язки особи, щодо якої він складений, та не є обов`язковим для виконання, отже не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії.

Послався також на правові позиції Великої Палати Верховного Суду у спорах щодо оскарження дій при складенні протоколу про адміністративне правопорушення та/або такого протоколу. Зокрема про те, що такі спори не є адміністративними, оскільки відповідач при складенні оскаржуваного протоколу здійснював не публічно-владні управлінські функції, а процесуальні дії, оцінка яким має бути надана під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17, від 19 червня 2019 року № 638/3490/18 та інших.

Зауважено, що судом першої інстанції не було враховано, що позивачем не доведено факт завдання йому моральної шкоди, не підтверджено належними та допустимими доказами розмір зазначеної ним моральної шкоди, що є обов`язком позивача, не зазначено, з чого виходив позивач, оцінююча моральну шкоду у розмірі 30000 гри. Сам факт складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП не є єдиною достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Львівського апеляційного суду від 28.02.2019 у справі № 461/5458/18.

Вказав, що працівники батальйону патрульної поліції м. Бориспіль управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції не проводили та не можуть проводити жодної оперативно-розшукової діяльності, оскільки цим правом наділені виключно підрозділи кримінальної та спеціальної поліції, до складу яких патрульна поліція не відноситься.

Також зазначив, що відшкодування шкоди у разі закриття справи про адміністративне правопорушення настає виключно у випадках здійснення своїх владних повноважень спеціальним суб`єктом визначеним цим Законом (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду) та виключно у випадках можливого застосування до особи за наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення, адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту чи виправних робіт.

У контексті того, що завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду до жодної з категорій яких патрульна поліція не відноситься, - зауважив, що відповідачем - працівником батальйону патрульної поліції в м. Бориспіль управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції відносно позивача оперативно-розшукова діяльність, досудове розслідування - не застосовувались та не могли бути застосовані, у зв`язку з відсутністю таких повноважень визначених чинним законодавством України: не застосовувались також такі адміністративні стягнення як адміністративний арешт чи виправні роботи, конфіскація майна.

Посилання Чугуївського міського суду Харківської на області на постанову Касаційного цивільного Суду у складі Верховного суду від 26.02.2020 у справі № 142/143/17 та аналогічні постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05.02.2020 у справі №640/16169/17; від 10.01.2020 у справі №347/1977/17, від 26.02.2020 у справі №532/ 243/16, при винесенні рішення по справі №636/4144/19 від 23.07.2020 у даному випадку є недоречним.

Зазначив, що позивачем не подано суду жодного належного і допустимого доказу на обґрунтування того, що внаслідок складання протоколу про адміністративне правопорушення відбулись кардинальні чи суттєві зміни в перебігу життєвих подій, було спричинено тривалий психологічний дискомфорт чи штучне обмеження у плануванні можливостей, погіршилась його репутація серед колег, та, загалом, завдало певної моральної шкоди. Дані посилання є голослівним.

Вказав, що матеріали цивільної справи не містять жодних доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу в межах цивільної справи № 636/4144/19. Витрати на правничу допомогу не вважаються матеріальною шкодою в розумінні ст. 22 ЦК України, що підтвердив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 2 своєї постанови № 10 від 17.10.2017.

Вважає, що при вирішенні цього питання підлягає врахуванню правова позиція Верховного Суду, викладену у справі № 755/9215/15-ц.

Правом на апеляційне оскарження також скористалась ДКСУ та просить скасувати рішення Чугуївського районного суду Харківської області від 23.07.2020 та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у позовних вимогах у повному обсязі.

Послалась на те, що при ухваленні рішення судом було неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, що мають важливе значення для правильного вирішення спору, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового.

Зауважила, що у цій справі відповідачем є держава, яка має брати участь у справі через відповідні органи державної влади. Такими органами у цій справі має бути орган дії якого, за твердженням позивача, призвели до завдання йому шкоди та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Казначейство не може бути єдиним відповідачем в даній справі, так як не здійснювало жодних протиправних дій відносно позивача.

Вказала, що згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 по справі № 199/6713/14-ц та ухвалі ВССУ від 05.07.2017 по справі № 210/327/15-ц, не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

Послалась на те, що провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Відносно ОСОБА_1 не було накладено адміністративне стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу застосовано також не було. Отже, посилання на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» є не обґрунтованим.

Вважає, що висновки, щодо наявності моральної шкоди, ґрунтувались лише на наданих позивачем відомостях, та не підтверджувались належними доказами. Наявність моральної шкоди позивачу необхідно доводити, зазначаючи в позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров`я у зв`язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції тощо.

Зауважила, що постанова Чугуївського міського суду Харківської області по справі 355/660/19 від 18.07.2019, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, не є доказом на підтвердження неправомірності дій працівника поліції, зокрема, що він вийшов за межі наданих йому повноважень або діяв у непередбачений законом спосіб. А також, дії працівника поліції взагалі не були предметом судового розгляду в вищезазначеній справі. Зі змісту постанови Чугуївського міського суду Харківської області від 18.07.2019 по справі № 355/660/19, не вбачається, що дії працівників поліції зі складення протоколу про адміністративне правопорушення були визнані судом неправомірними.

Вказала, що питання про розподіл витрат за результатами судового розгляду вирішується у тій справі, в якій вони були понесені. Зазначене підтверджується висновком Постанови Великої палати ВС України віл 21,11,2018 по справі 462/6473/16-ц. Отже, послуги по правовій допомозі ОСОБА_1 у справі № 355/660/19, якщо такі надавались, відносяться до судових витрат по іншій справі і повинні повертатися в тій справі в якій вони надавались, а не в цьому цивільному провадженні.

Зазначила, що в той же час, враховуючи ст. 137 ЦПК України, а також взявши до уваги Акти виконаних робіт до Договору про надання правової допомоги, вважає, що послуги з надання правової допомоги не є співмірними зі складністю справи, виконаним обсягом робіт, а також включенні до акту виконаних робіт з метою завищення ціни витрат на правову допомогу з подальшою можливістю їх стягнення з бюджету України. Також, з повного тексту рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 23.07.2020 та з матеріалів справи вбачається, що суддя Ковригін О.С. Чугуївського міського суду Харківської області, який розглядав адміністративну справу відносно ОСОБА_1 , постановою по справі № 355/660/19 від 18.07.2019, одночасно було стягнуто на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30000 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 20000 грн, що були аналогічні предмету та підстав в даній справі. Що може свідчити про упереджене ставлення до судового розгляду в даній цивільній справі. Оскільки, приймаючи рішення від 23.07.2020 по справі № 636/4144/19, суддя Ковригін О.С. Чугуївського міського суду Харківської області зазначає лише аргументи стягувача, які на його думку надають право на отримання саме такого розміру відшкодування, формально ставиться до розгляду даної справи, не надає оцінку доказам в даній справі та не обґрунтовує своє рішення.

ОСОБА_1 суду було надано відзив на апеляційну скаргу поліцейського роти № 2 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області Шевченка М.Б., в якому він просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Послався на те, що підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення чинною постановою суду порушення законного порядку притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому були завдані душевні страждання.

Вказав, що необхідно врахувати правову позицію, викладену у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц.

Зазначив, що відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц (провадження № 61-34251св18), від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17 (провадження № 61-5739св19).

Вважає, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, тимчасове вилучення посвідчення водія, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 5 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17. Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного цивільне суду у складі Верховного Суду від 01.07.2020 справа № 347/1977/17 (провадження 61-10582ск18).

Послався на те, що інші аргументи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші учасники справи не скористались правом на подання відзиву на апеляційні скарги, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та розмір шкоди, без повідомленням учасників справи.

За нормою ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, оскільки наявні визначені у згаданій нормі ст. 367 ЦПК України підстави для виходу суду апеляційної інстанції поза межі доводів апеляційних скарг.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення районного суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.04.2019 поліцейським роти № 2 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області було складено протокол про адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 , зокрема в протоколі зазначено, що ОСОБА_1 керував автомобілем BMW 316 державний номерний знак НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме виражене тремтіння пальців рук, неприродна блідніть обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду у законом встановленому порядку у лікаря нарколога Березанської міської лікарні на визначення стану наркотичного сп`яніння категорично відмовився у присутності двох свідків.

Чугуївським міським судом Харківської області 18.07.2019 було винесено постанову № 355/660/19 якою суд адміністративну справу відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 закрив у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Ухвалюючи рішення по вищевказаній справі судом одночасно було стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України моральну шкоду в розмірі 30000 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 20000 грн.

При ухваленні оскарженого про задоволення позову рішення районний суд свої висновки мотивував тим, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди особі, відносно якої було складено працівниками поліції протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП, за яким судом провадження по справі закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, виходячи з характеру, способу та терміну порушення прав позивача як людини і громадянина, з метою компенсувати в повному обсязі понесені ОСОБА_1 моральні страждання суд вбачає необхідним задовольнити позов та стягнути за рахунок державного бюджету 30000 грн. моральної шкоди, оскільки відповідачем доводи позивача не спростовано. Саме такий розмір моральної шкоди, на думку суду, є справедливим, розумним та доцільним.

Суд також постався на те, що позивач надав суду належні докази, як підтверджують розмір понесених ним витрат на правову допомогу, які він поніс в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення №355/660/19, а саме Договір про надання правової допомоги, додаткову угоду до договору про надання правової допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер серії ЧК №112272, квитанції про сплату вартості правової допомоги, акт № 1 від 31.05.2019 року, акт №2 від 03.06.2019 року, акт №3 від 18.07.2019 року. Таким чином з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу, яку він поніс у зв`язку з розглядом справи №655/660/19 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками районного суду.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу розглянуто неповноважним складом суду; суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Згідно з постановою судді Чугуївського міського суду Харківської області від 18 липня 2019 року у справі № 355/660/19 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 130 КУпАП, адміністративну справу відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було закрито у зв`язку з відсутністю в його складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (, юридична адреса 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральну шкоду у розмірі 30000 грн, а також понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 грн (а.с. 12). При цьому судом у згаданій постанові були встановлені наступні обставини.

Поліцейським роти №2 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області 18.04.2019 було складено протокол про адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 , зокрема в протоколі зазначено, що ОСОБА_1 керував автомобілем BMW 316 державний номерний знак НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме виражене тремтіння пальців рук, неприродна блідніть обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду у законом встановленому порядку у лікаря нарколога Березанської міської лікарні на визначення стану наркотичного сп`яніння категорично відмовився у присутності двох свідків.

ОСОБА_1 надав суду заперечення в якому зокрема зазначив, що дійсно 18 квітня 2019 року близько 15 години 00 хв. рухався на автомобілі BMW 316 державний номерний знак НОМЕР_1 по автошляху МО-3 Київ-Харків 77 км. Не зважаючи на те, що правил дорожнього руху не порушував, на стаціонарному посту 202 безпідставно був зупинений співробітниками Патрульної поліції міста Бориспіль. На вимогу співробітників Патрульної поліції показав їм документи про реєстрацію автомобіля та водійське посвідчення. Після чого, один зі співробітників Патрульної поліції, сказав, що на його думку, ОСОБА_1 перебував за кермом в стані наркотичного сп`яніння і він має проїхати з ними для проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння. Співробітники Патрульної поліції в грубій формі почали знущатися та звинувачувати в тому, що ОСОБА_1 перебуває в стані наркотичного сп`яніння. З моменту зупинки автомобіля, він перебував у стресовому стані та під постійним тиском співробітників Патрульної поліції, які постійно словесно знущалися та погрожували застосуванням заходів фізичного впливу. Представники патрульної поліції погрожували розбити скло в автомобілі та застосувати адміністративний арешт. Співробітники Патрульної поліції неодноразово запитували, чи не відмовляється ОСОБА_1 від проходження огляду, на що він відповідав, що від проходження огляду не відмовляюсь, та вимагав дотримання процедури проходження такого огляду.

Не зважаючи на вищевикладене, співробітником Патрульної поліції міста Бориспіль було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП відмова від проходження огляду на стан сп`яніння.

У протоколі зазначено, що ОСОБА_1 від проходження медичного обстеження відмовився при свідках.

Проте, вказане не відповідає дійсності і спростовується відеозаписом з нагрудної камери поліцейського який додано до матеріалів справи де чітко видно, що ОСОБА_1 не відмовляється від проходження медичного огляду, а лише наполягає на дотриманні процедури при його проведенні.

В самому протоколі про адміністративне правопорушення серії ОБ № 210808 ОСОБА_1 також зазначив, що від проходження медичного огляду інспекторам поліції не відмовляв».

До того ж вказаний медичний огляд ОСОБА_1 пройшов самостійно в КНП «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» після того як його відпустили представники Патрульної поліції, що підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції та актом медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 48.

Відповідно до вказаного акту та висновку слідів наркотичних речовин у сечі не виявлено, ознак сп`яніння не виявлено.

В наданих суду матеріалах адміністративної справи відсутні дані, що ОСОБА_1 відмовився від огляду в закладі охорони здоров`я у разі його незгоди на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами. В порушення вимог п. 6 розділу ІХ Інструкції, протокол про адміністративне правопорушення не містить опису дій водія щодо ухилення від огляду.

В порушення ст. 256 КУпАП, вимог Інструкції, такі необхідні відомості у протоколі про адміністративне правопорушення відсутні, та відповідно до статті 251 КУпАП, якою визначені докази та засоби доказування у адміністративній справі, об`єктивна сторона інкримінованого правопорушення викладена у протоколі неповно (а.с. 11-12).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

У даній справі суд першої інстанції у складі головуючого судді Ковригіна О.С. у рішенні 23 липня 2020 року розглянув та задовольнив тотожній за предметом та підставами позов ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, який до цього 18 липня 2019 року був розглянутий та задоволений судом у складі того ж судді Ковригіна у згаданій справі про адміністративне правопорушення № 355/660/19.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.11.2006 у справі «Білуха проти України» (заява №33949/02, §49, 50, 52, 53) при тлумаченні норми ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р ( ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97), якою передбачено право кожного на справедливий суд, зазначена наступна права позиція, яка є джерелом права відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Наявність безсторонності повинна визначатися за суб`єктивними та об`єктивними критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

З огляду на те, що на день розгляду цієї справи головуючий суддя Ковригін О.С. вже висловився у згаданій постанові від 18 липня 2019 року у справі № 355/660/19 про адміністративне правопорушення щодо доведеності позову про стягнення моральної шкоди з тих самих підстав, то у стороннього незацікавленого спостерігача виникає сумнів у неупередженості або об`єктивності головуючого судді Ковригіна О.С. при розгляді цієї цивільної справи № 636/4144/19, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції.

Крім того, суд розглянув справу за відсутності належного відповідача у справі та безпідставно стягнув грошові кошти з Державної казначейської служби, яка не представляє державу Україна у спірних правовідносинах і в цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з доводами скарги Державного казначейства.

Суд не з`ясував, що згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 по справі № 199/6713/14-ц не допускається стягнення з Державного казначейства України моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

У цій справі відповідачем є держава, яка має брати участь у справі через відповідні органи державної влади. Такими органами у цій справі має бути державний орган дії якого дійсно призвели до завдання позивачу шкоди. Державна казначейська служба України має свій інтерес у справі лише у зв`язку з тим, що вона відповідно до законодавства є органом, який на підставі рішення суду здійснює повернення коштів з державного бюджету.

Так, статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями працівників якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

У цій справі позов було пред`явлено до поліцейського роти № 2 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області Шевченка Миколи Борисовича та Державної казначейської служби України.

Разом з тим, патрульний поліцейський як посадова особа не є належним відповідачем у цій справі, оскільки згідно з наведеними вище роз`ясненнями та правовій позиції позов має бути пред`явлений до органу державної влади, посадова особа якого імовірно завдала позивачеві шкоди.

Суд першої інстанції всупереч вказаній нормі ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення не з`ясував, що відповідач на день складання протоколу про адміністративне правопорушення стосовно позивача ОСОБА_1 здійснював свої повноваження у складі територіального підрозділу патрульної поліції батальйона патрульної поліції в місті Бориспиль управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції, який згідно з відповідним Положенням, затвердженим Наказом Департаменту патрульної поліції від 26.06.2018 № 2924, є структурним підрозділом управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції та згідно із законодавством України реалізовує свої повноваження на території міста Бориспіль (а. с. 41).

Згідно з п.п. 7, 57 розділу ІІІ Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого Наказом Національної поліції України від 03 вересня 2019 року № 887 до функцій Департаменту входить: здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення, віднесені до компетенції Національної поліції України, крім справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, здійснення інших функцій та повноважень, що випливають з покладених на Департамент завдань та передбачені законодавством України.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з вимогами ст.ст. 50, 51 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Як вбачається зі змісту зазначених норм цивільного процесуального права, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Тобто, визначення кола відповідачів, предмета та підстав спору є диспозитивним правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який відповідно до визначеного у ст. 2 ЦПК України завдання цивільного судочинства щодо справедливого та ефективного розгляду справи виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Така правова позиція висловлена у п.п. 40, 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України є застосованою у цій справі.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до принципу змагальності, ст. 12 ЦПК України:

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

При цьому відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Всупереч вимог ст. 2 ЦПК України суд першої інстанції у даному випадку не розглянув питання щодо залучення у передбаченому ст.ст. 50, 51 ЦПК України порядку до розгляду справи в якості другого відповідача належний орган державної влади Управління патрульної поліції, яке внаслідок цього було позбавлене можливості скористатися передбаченими ст. 43 ЦПК України правами учасника справи, зокрема подати свої заперечення проти позову та докази на їх підтвердження. За такої процесуальної ситуації слід визнати, що суд першої інстанції не забезпечив виконання завдання цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і ефективного вирішення цієї справи.

При цьому відсутність серед відповідачів належного органу державної влади, у даному випадку Департаменту поліції МВС України (, юридична адреса 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3) відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, передбачених у ст.ст. 12, 13 ЦПК України перешкоджають суду апеляційної інстанції за неповного складу учасників справи розглянути по суті доводи апеляційної скарги, перевірити законність та обґрунтованість рішення оскарженого рішення. Суд апеляційної інстанції за змістом ст.ст. 50, 51 ЦПК України не вправі на стадії апеляційного провадження залучити до його розгляду належного відповідача, що у свою чергу не надає суду процесуальної можливості у повній мірі перевірити доводи апеляційних скарг щодо правильності встановлення судом фактичних обставин справи та застосування судом норм матеріального права.

Таким чином, оскільки судом при ухваленні оскарженого рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, які є безумовними підставами для скасування рішення суду, тому на підставі ст. 367, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів вийшла поза межі доводів скарги і з цих підстав задовольняє апеляційні скарги частково, скасовує рішення суду та відмовляє у задоволенні позову, безпідставно заявленого до неналежного відповідача.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги поліцейського роти № 2 БПП в м. Бориспіль УПП у Київській області Шевченка Миколи Борисовича та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 23 липня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 07 жовтня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії А.В. Котелевець.

О.Ю. Тичкова.