Справа № 361/3000/18
Провадження № 2/361/42/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2021 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді - Сердинського В.С.

при секретарях - Латенко Л.П., Мищенко С.Л., Удовенко Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно,

установив:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позивач зазначала, що з 01.03.2003 р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який був розірваний рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року. В апеляційному порядку зазначене рішення не оскаржувалось, та набрало законної сили 22.05.2015 р.

За час перебування у шлюбі на земельній ділянці площею 0,1052 га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки 121286401:01:031:0074, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок коштів та при безпосередній участі батька позивача, позивачу та відповідачу було збудовано житловий будинок площею 280 кв.м. та прибудинкову споруду для господарських потреб площею 80 кв.м., які не введені в експлуатацію.

Згідно висновку експерта Ярмоленка М.Г. №92 від 19 жовтня 2015 року, у результаті проведених досліджень, встановлено, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 на даний час є об`єктом закінченим будівництвом, який має стовідсоткову будівельну готовність.

Крім того, у відповідності з вимогами пунктів 9 і 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 р. №461, житловий будинок може бути прийнятий в експлуатацію незалежно від умов його будівництва, як закінчений будівництвом житловий об`єкт, який має стовідсоткову будівельну готовність і відповідає вимогам державних будівельних норм, якими передбачається додержання санітарних, протипожежних і технічних вимог.

Проте, починаючи з 2014 року зазначений житловий будинок та прибудинкова споруда для господарських потреб не приймається в експлуатацію і право власності на них не оформляється з вини відповідача, який ще в 2014 році покинув позивача та двох спільних малолітніх дітей, та почав відносини з іншою жінкою.

На думку позивача, спірний житловий будинок частково належить їй на праві особистої приватної власності, а частково на праві спільної сумісної власності подружжя.

На сьогоднішній день позивач з відповідачем не домовились про введення в експлуатацію та оформлення права власності на вищезазначені об`єкти нерухомості, а відповідно і про порядок їх поділу.

Враховуючи вище викладене та у зв`язку з тим, що будівництво житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , було здійснено за рахунок коштів та при безпосередній участі батька позивача, та враховуючи те, що після розірвання шлюбу спільні діти залишилися проживати із матір`ю, оскільки вони потребують особливого догляду, постійної турботи, зважаючи на їх вік та хворобу старшого сина - гіперкінетичний розлад поведінки (загальний недорозвиток мовлення 2-3 ступеня, що не дозволяє йому, в тому числі, піти до загальної школи). Позивач вважає за можливе відступити від принципу рівності часток.

Посилаючись на викладене позивач просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на 1/3 частини будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за нею та відповідачем право власності на 2/3 частини будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/3 частини та за відповідачем право власності на 1/3 частини будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно, в якому зазначав, що будівельні матеріали, конструктивні елементи та обладнання, що були використані у процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що розташовані по АДРЕСА_1 , як і всі будівельні роботи, було придбано (здійснено, реалізовано) за його власні кошти.

На кредитні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_2 . Йдеться про кредитні кошти у розмірі доларів США (ПАТ «УкрСиббанк) та 674833,75 грн. (ПАТ «УкрСиббанк). У подальшому квартиру було відчужено за договором купівлі-продажу від 19 червня 2008 року. Грошові кошти від продажу квартири було (до початку здійснення будівництва спірного житлового будинку) розміщено в банківських індивідуальних сейфах та на депозитних рахунках. Кредитні кошти погашались: позивачем за зустрічним позовом - з особистих коштів, отриманих після розірвання шлюбу і припинення проживання однією сім`єю - рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 5 вересня 2016 року у справі №760/8527/16-ц; з особистих коштів шляхом виконання судового рішення про стягнення 84900 доларів США як позики від ОСОБА_4 , рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року у справі №761/13858/16-ц; з особистих коштів за борговою розпискою перед ОСОБА_5 .

Запевняв, що інші залучені кошти від сторонніх фізичних або юридичних осіб для будівництва спірного будинку не використовувались. Відсутні також договори між на той час власником земельної ділянки - ОСОБА_2 та будь-якими фізичними або юридичними особами на побудову спірного житлового будинку за кошти таких фізичних або юридичних осіб.

Позивач стверджував, що при поділі спірного будинку (будівельних матеріалів) відсутні передбачені частинами 2, 3 статті 70 Сімейного кодексу України підстави відходу від презумпції рівності часток подружжя у спільному майні. Тим більше, вказані підстави не можуть вплинути на вирішення питання визнання особистого права власності на майно одного з подружжя. Зокрема, аліментні зобов`язання не можуть бути використані при поділі спірного будинку, з огляду на зазначене: 1) за судовим рішенням на обох дітей ним сплачуються аліменти у розмірі 67% від сукупного доходу; 2) ним додатково забезпечуються матеріальні потреби дітей; 3) ОСОБА_1 не ставила по суду питання про оплату витрат на забезпечення особливих потреб дітей; 4) ОСОБА_1 за рішенням суду у справі №361/2993/15-ц отримала половину майна і грошових коштів подружжя, що достатньо, за його участі у сплаті аліментів і матеріальній підтримці дітей, для їх повноцінного розвитку.

Посилаючись на викладене, просив суд визнати за ним, як фактичним забудовником і особою, за чиї особисті кошти забудова здійснювалась, право особистої приватної власності на будівельні матеріали, конструктивні елементи та обладнання, що були використані у процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що розташовані по АДРЕСА_1 , а також на меблі, сантехнічне приладдя і всі речі, які знаходяться у будинку за названою адресою, який не прийнято в експлуатацію.

В березні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, в обґрунтування якого зазначав, що фактично даний житловий будинок АДРЕСА_1 було побудовано за його особисті кошти і лише остаточні фасадні та облицювальні роботи, внутрішній ремонт, меблі та техніку було зроблено та придбано за кошти, які були позичені ОСОБА_3 позивачу та відповідачу під час їхнього шлюбу.

Доказами, які підтверджують факт надання третьою особою виключно власних грошових коштів на будівництво будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, є розписка ОСОБА_6 від 11.10.2009 р. про отримання від третьої особи грошових коштів у розмірі 120000 грн. на закупівлю цегли, бетонних плит для перекриття та інших будівельних матеріалів, розписка ОСОБА_6 від 06.08.2009 р. про отримання від третьої особи грошових коштів у розмірі 47000 грн. на будівельні роботи (фундамент), розписка ОСОБА_6 від 25.06.2009 р. про отримання від третьої особи грошових коштів у розмірі 50000 грн. на виконання підготовчих робіт з будівництва будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, розписка ОСОБА_6 від 04.09.2009 р. про отримання від третьої особи грошових коштів у розмірі 67000 грн. на закупівлю будівельних матеріалів для будівництва будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, розписка ОСОБА_6 від 08.11.2009 р. про отримання від третьої особи грошових коштів у розмірі 90000 грн. на метолочерепицю та заробітну плату для будівельників та розпискою ОСОБА_6 від 05.05.2010 р. про отримання від третьої особи грошових коштів у розмірі 45000 грн. на закупівлю будівельних матеріалів для утеплення будинку.

01.12.2017 р. приватним підприємцем ОСОБА_7 було проведено експертне будівельно-технічне дослідження щодо визначення вартості будівельних робіт (у тому числі матеріалів) з влаштування житлового будинку АДРЕСА_1 , господарських будівель та споруд, які станом на момент проведення дослідження становлять 2843041 грн. або 105636 доларів США.

Отже, враховуючи стовідсоткову готовність житлового будинку та прибудинкових споруд для господарських потреб, його фактичну експлуатацію за своїм функціональним призначенням, можливість визначити їх окремі частини та той факт, що спірне майно було повністю збудовано за рахунок особистих коштів третьої особи з самостійними вимогами, останній вважає за можливе визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок та прибудинкову споруду для господарських потреб, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на викладене, просив суд визнати за ним право власності на збудований, але не введений в експлуатацію житловий будинок площею 280 кв.м. та прибудинкову споруду площею 80 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник адвокат Студзінський М.А. позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні первісній позовній заяві, просили про задоволення позову в повному обсязі. Заперечували проти задоволення зустрічного позову та позову третьої особи з самостійними вимогами. До вимог зустрічного позову просили суд застосувати строк позовної давності.

В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представник адвокат Шмарьова Т.О. позовні вимоги первісного позову не визнали, заперечували проти їх задоволення, а також проти задоволення позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали, надали пояснення аналогічні позовній заяві, просили про її задоволення в повному обсязі.

В судовому засіданні представник третьої особи з самостійними вимогами адвокат Соболівський А.М. позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення. Заперечував проти задоволення первісного та зустрічного позовів в повному обсязі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що є матір`ю позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , спірний будинок будувався за спільні кошти її та сина, вона з чоловіком проживала в квартирі, яка за її згоди була передана в іпотеку. Позивач придбав квартиру, продав її, взяв ще кошти в борг і за них відбувалося будівництво, свідок допомагала коштами та наглядала за будівництвом. Третя особа з самостійними вимогами мешкає за 10 м., участі у будівництві не приймав, не сплачував нікому кошти, віддав лише свою стару огорожу.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що є будівельником, будував спірний будинок з самого початку до завершення, проте опалення, вікна, двері, ворота його бригада не робила. Зустрів їхню бригаду з 6 чоловік ОСОБА_3 , орендував квартиру для них, він же і давав їм грошові кошти, свідок власноручно писав розписки. Третя особа також в той час будував будинок для сестри, свідок і там виконував роботи, отримували розрахунок за кожні виконані роботи. Під час устойки фундаменту робили перерву, в цей час будували будинок ОСОБА_8 . За кошти третьої особи свідок замовляв цеглу, цемент, пінопласт, чеки віддавав ОСОБА_3 . За виконання робіт з монтажу гіпсокартону, кладки плитки, поклейки шпалер їм платив ОСОБА_2 . Також у нього була металочерепиця на дах. Будівництво будинку та бані завершилося десь в 2011 році. З ОСОБА_2 познайомився коли вже шпаклювали стіни.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показав, що десь в 2009-2010 році приймав участь у будівництві спірного будинку, заливав фундамент, стелив дах, за дані роботи розраховувався ОСОБА_3 , вони віддавали йому чеки, вікна, двері, огорожу ставили інші люди. ОСОБА_3 замовляв матеріали та розраховувався за них, інколи готівкою платили самі робітники, гроші отримували від третьої особи як по розписці та і без. Він же приймав виконані роботи. Також свідок спочатку виконував будівельні роботи з будівництва будинку ОСОБА_10 . В будинку ОСОБА_2 свідок виконував роботи зі шпаклювання стін, кладки плитки, поклейки шпалер, хто привозив та оплачував будівельні матеріали на дах та піноблок свідку точно не відомо. З ОСОБА_2 познайомився коли вже шпаклювали стіни.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав, що в 2009 році приймав участь у будівництві спірного будинку, був підсобним робочим, заливав фундамент, стелив дах, вікна не ставили, за дані роботи розраховувався ОСОБА_3 , для устойки фундаменту робили перерву, інколи їзди в Епіцентр за будівельними матеріалами: плитка, фарба, по дах та вікна не їздив. Баню будували через рік після побудови будинку. З ОСОБА_2 познайомився коли вже шпаклювали стіни. За роботи з будівництва будинку ОСОБА_10 розраховувався останній.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показав, що є сусідом позивача за первісним позовом ОСОБА_1 . Спірний будинок будував третя особа ОСОБА_3 , проте хто і скільки грошових коштів давав йому не відомо. Знав будівельників, давав їм інструменти.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показав, що є сусідом, живе навпроти спірного будинку, який почали будувати в 2009 році. На ділянці бачив будівельників та ОСОБА_3 , проте хто фінансував будівництво йому не відомо. Третя особа проживав неподалік в с. Погреби, його будинок вже був завершений.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показав, що працював на будівництві у сторін по справі з 2009 року, вирізав кущі, возив матеріали та озеленював будинок. Будівництвом займався бригадир ОСОБА_15 , возив невеликі матеріали: цеглу, балки, за які розраховувався ОСОБА_3 . ОСОБА_2 побачив вже під кінець будівництва, їздили разом по плитку.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 показала, що є подругою матері відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 . Літом 2012-2013 року їздила разом з матір`ю по плитку для підлоги, потім під`їхав син ОСОБА_17 , розрахувався на касі. Де будувався будинок не відомо, все зі слів матері.

Судом встановлено, що ОСОБА_18 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2003 року, який було розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року, що набрало законної сили 22.05.2015 р.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2015 року, залишеним без змін в цій частині рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2016 року, у порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_18 право власності на Ѕ частку земельної ділянки загальною площею 0,1052 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 121286401:01:031:0074, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.68-72 том І).

Згідно висновку експерта Ярмоленка М.Г. №92 від 19 жовтня 2015 року, у результаті проведених досліджень, встановлено, що на вищевказаній земельній ділянці побудований спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , який на даний час є об`єктом закінченим будівництвом, має стовідсоткову будівельну готовність. У відповідності з вимогами пунктів 9 і 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 р. №461, житловий будинок може бути прийнятий в експлуатацію незалежно від умов його будівництва, як закінчений будівництвом житловий об`єкт, який має стовідсоткову будівельну готовність і відповідає вимогам державних будівельних норм, якими передбачається додержання санітарних, протипожежних і технічних вимог (а.с.10-28 том І).

Відповідно до висновку експерта №17174 від 01 грудня 2017 року, проведеного судовим експертом Лісниченком С.В., за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження визначено вартість будівельних робіт (у тому числі матеріалів) з влаштування житлового будинку АДРЕСА_1 , господарських будівель та споруд, які станом на момент проведення дослідження становлять 2843041 грн. або 105636 доларів США (а.с.29-42 том І).

ОСОБА_1 звернулась до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - будівельних матеріалів, з яких побудовано житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 (зазначається будівельна адреса об`єкту, оскільки будинок не введено в експлуатацію), зазначаючи, що будинок будувався за кошти її батька та її батьком для її родини, тому просила відступити від презумпції рівності часток, визнавши її долю в праві на 2/3 всього обсягу будівельних матеріалів. На підтвердження зазначеного долучила до матеріалів справи копію розписки на ім`я її батька ОСОБА_3 про позику 62000 доларів США від 07.06.2011 р. - на внутрішні облицювальні роботи в будинку та купівлю меблів.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 про визнання за ним, як одноосібним забудовником та особою, яка здійснювала будівництво за власні кошти, права власності на будівельні матеріали, конструктивні елементи та обладнання, що були використані у процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також на всі меблі й сантехнічне обладнання в будинку.

Третя особа ОСОБА_3 звернувся із позовом, реалізуючи самостійні вимоги, вимагаючи визнати за ним право власності на збудований, але не введений в експлуатацію житловий будинок площею 280 кв.м. та прибудинкову споруду площею 80 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовував тим, що побудував спірне нерухоме майно за власні грошові кошти, на підтвердження чого долучив до позову копії розписок про отримання громадянами ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 коштів від ОСОБА_3 . Також зазначав, що будинок не був подарунком для ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Дослідивши письмові матеріали справи та доводи позовних заяв, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Рішенням Погребської сільської ради Броварського району Київської області від 09 березня 2010 року №1659 ОСОБА_2 було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з цільовим призначенням для побудови і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 ; акт про право власності на земельну ділянку було оформлено на ім`я ОСОБА_2 (а.с.144 том ІІ).

Як було встановлено вище, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2015 року названа земельна ділянка була поділена між подружжям: за кожним визнано право власності на Ѕ її частину, разом із тим, будучи одноосібно вписаний у правовстановчі документи, ОСОБА_2 виступав особою, без згоди якої така земельна ділянка не могла використовуватися третіми особами, відповідно до частини 1 статті 78, статей 81 та 90 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.413 ЦК України, власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту.

Виникнення суперфіціарного права передбачає суттєве обмеження відповідних правомочностей власника, оскільки обсяг можливостей забудовника наближається до правових можливостей самого власника. При цьому майже увесь зміст права власності переходить останньому.

Системний аналіз наведених правових норм, якими врегульовано інститут суперфіцію, а також норм пункту 5 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», частини 2 статті 402 ЦК України та частини 5 статті 403 ЦК України дозволяє стверджувати, що суперфіціарне право підлягає державній реєстрації. Одночасно, суперфеціарне право передбачає: наявність договору, який міг бути укладений у письмовій формі виключно з ОСОБА_2 як формальним власником земельної ділянки - відповідно до оформленого на його ім`я акта про право власності на земельну ділянку; наявність доказів оплати за таким договором; наявність доказів несення тягаря витрат, які несе власник земельної ділянки.

Відповідно до ст.375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею зуб цього Кодексу.

Згідно із ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядки особі під вже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимоги власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від п проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Таким чином, вимога третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, не тільки не базується, але й прямо суперечить нормам ЦК України.

З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 в повному обсязі.

Відповідно до положень статті 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною 1 статті 61 та частини 1 статті 69 глави 8 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 27 березня 2013 року 6-49845св12, суд касаційної інстанції констатував, що будівельні матеріали та роботи, які проведено при будівництві об`єкту нерухомості є об`єктами цивільних прав, а тому не зважаючи на те, що забудова житлового будинку є самочинною або незавершеною, це не виключає визнання за подружжям права власності на будівельні матеріали та результати робіт.

Крім цього, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.10.2013 р. №6-28080св13 щодо будинку, будівництво якого не було завершено і здійснено самочинно також зроблені аналогічні висновки, але одночасно було уточнено, що «визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (поіменувати) ці матеріали чи обладнання».

Також, відповідно до висновків, викладених у Постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 р. №6-388цс15, до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) і час його придбання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Так, матеріалами справи встановлено, що на підставі кредитного договору №0 від 16 березня 2007 року та кредитного договору №0 від 18 листопада 2011 року, укладених між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , останній отримав споживчий кредит у розмірі 140000 доларів США та 674833,75 грн. відповідно, що підтверджується довідками №183 від 22.04.2016 р. та №244 від 01.0226.2016 р. (а.с.77,78 том І).

За отримані кредитні грошові кошти, як зазначає сам ОСОБА_2 , ним було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , згідно свідоцтва від 14.03.2008 р., кошти від продажу якої в подальшому були покладені на депозитні рахунки відповідача та витрачені на будівництво спірного нерухомого майна, а саме: житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.76,79 том І).

З огляду на викладене, кредитні кошти були отримані відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 та потрачені на набуття у власність нерухомого майна під час перебування в шлюбі з позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року, яким частково скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року, встановлено, що ОСОБА_2 протягом 2009-2013 років за місцем роботи на посаді директора центру роздрібного Київського регіонального центру ПАТ КБ «Правекс-Банк» отримував щомісячний заробіток, розмір якого в основному дорівнював або перевищував розмір разових позик, отриманих ним від матері ОСОБА_4 , придбавав валюту, здійснював поповнення поточного валютного рахунку, отримував депозитні гроші на загальну суму, яка перевищує розмір отримання ним від ОСОБА_4 позики. Висновок районного суду про те, що отримані ОСОБА_2 грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї не підтверджені відповідними доказами (а.с.82-86 том І).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, доводи відповідача за первісним позовом про те, що отримані грошові кошти в позику йшли на погашення кредитних зобов`язань, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що грошові кошти, зазначені позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 як його особисті, та за які відбувалося будівництво житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , були спільною сумісною власністю подружжя.

До такого ж висновку суд дійшов і щодо грошових коштів, отриманих позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 від її батька третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 на підставі розписки про позику 62000 доларів США від 07.06.2011 р. на внутрішні облицювальні роботи в будинку та купівлю меблів, оскільки були отримані та використані на потреби та в інтересах сім`ї.

Недоведеним також є, за допомогою певних розписок та усних свідчень, факт укладення договору підряду, який, як стверджує третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, ним було укладено з будівельниками.

Таким чином, при поділі спірного будинку (будівельних матеріалів) відсутні передбачені частинами 2, 3 статті 70 Сімейного кодексу України підстави відходу від презумпції рівності часток подружжя у спільному майні.

Відповідно до положень частини 1 статті 69 та чистин 1 і 2 статті 71 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Верховний Суд України за наслідками розгляду справи за №6-47цс16 у постанові від 07.09.2016 р. прийшов до наступного висновку: статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом є частково обґрунтованими та доведеними, а доводи заперечення відповідача та третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору не підтверджені належними та допустимими доказами, тому позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, слід відмовити.

У судових дебатах представник позивача за первісним позовом адвокат Студзінський М.А. заявив клопотання про застосування строку позовної давності, проте відповідної письмової заяви до суду не подав, вимоги не обґрунтував.

Крім того, суд розглянувши зустрічний позов та позов третьої особи з самостійними вимогами по суті, дійшов висновку про відмову в їх задоволенні у зв`язку із їхньою необґрунтованістю.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України та розмір задоволених позовних вимог, суд вважає, що із відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягають відшкодуванню витрати понесені по сплаті судового збору в розмірі 4405 грн.

Щодо витрат позивача за первісним позовом на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В порушення зазначених норм позивачем долучено до матеріалів справи лише ордер на надання правової допомоги серії КВ №433405, копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4010 і посвідчення адвоката, а також попередній (орієнтовний) розрахунок витрат.

Таким чином, визначити розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є неможливо.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 77-81, 133, 137, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , будівельні матеріали, конструктивні елементи та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку та прибудинкової споруди для господарських потреб, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 4405 (чотири тисячі чотириста п`ять) грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Сердинський