Номер провадження: 22-ц/813/2384/21
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи 521/19359/18

Номер провадження: 22-ц/813/2384/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюк О.В., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання Дерезюк В.В.,

учасники справи:

- позивач - Військова академія (м. Одеса),

- відповідачі 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення, за апеляційною скаргою Військової академії (м. Одеса) на рішення Малиновського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Плавич І.В.28 листопада 2019 року,
встановив:

2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

Військова академія (місто Одеса) звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні Військовою академією права користування та розпорядження приміщенням АДРЕСА_1 , шляхом виселення.
Військова академія обґрунтовує свої вимоги тим, що приміщення АДРЕСА_2 надавалось військовослужбовцю ОСОБА_3 для тимчасового проживання у зв`язку із проходженням служби у Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі. ОСОБА_1 знаходилась у шлюбі із ОСОБА_3 та мала право користуватись спірним майном, як член сім`ї військовослужбовця. Згодом шлюб було розірвано, а ОСОБА_3 переїхав до іншого житла. ОСОБА_1 не є військовослужбовцем або працівником Збройних Сил України, не знаходиться на обліку військовослужбовців та членів їх сімей Одеського гарнізону, потребуючих поліпшення житлових умов.

Проте, за вказаною спірною адресою зареєстровані та проживають ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_2 , які відмовляються у добровільному порядку звільняти вищевказане приміщення (а. с. 2 - 6).

2.2 Позиція відповідачів в суді першої інстанції

Відповідач ОСОБА_1 надала до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти того, що вона не є військовослужбовцем або працівником Збройних Сил України, не знаходиться на обліку військовослужбовців та членів їх сімей Одеського гарнізону, потребуючих поліпшення житлових умов. Вказує, що сплачує регулярно комунальні послуги за спірною адресою, за власні кошти здійснювала ремонт приміщення АДРЕСА_2 . У зв`язку з чим, просила суд відмовити у задоволенні позову Військової академії (м. Одеса) (а. с. 39 - 45).
Від ОСОБА_1 також надійшла заява про застосування строків позовної давності (а. с. 61 - 62).
Відповідач ОСОБА_2 правом подачі відзиву на позов не скористався, але від нього надійшла заява про застосування строків позовної давності, у зв`язку із чим ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволенні позову (а. с. 64 - 65).

2.3 Позиція позивача щодо доводів відзиву відповідача на позов

Від представника Військової академії (м. Одеса) надійшла відповідь на відзив, у якому представник позивача вказує, що ОСОБА_1 не надавалось у користування спірне приміщення саме як працівнику Збройних Сил України, просить суд зобов`язати відповідачів виселитись із приміщення АДРЕСА_2 (а. с. 69 - 70).

2.4 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висноків

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року відмовлено у задоволені вищевказаного позову Військової академії (місто Одеса) .
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що представником Військової академії (м. Одеса) не надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позові обставин (а. с. 107 112).

2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Представник Військової академії (м. Одеса) - Гуляк О.В. в апеляційній скарзі просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.11.2019 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення (а. с. 119 - 123).

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що: 1) розгляд справи постійно переносився, фактично жодне судове засідання не було проведене, а рішення було ухвалено без участі сторін; 2) суд не взяв до уваги, що житлове приміщення надавалося для тимчасового проживання військовослужбовцю ОСОБА_3 та членам його сім`ї, в статусі яких на той час перебували відповідачі. Проте, у 29.08.2016 році шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано, а відповідачів знято з обліку військовослужбовців та членів їх сімей, що потребують поліпшення житлових умов. Після втрати статусу члена сім`ї військовослужбовця ОСОБА_1 зобов`язана була звільнити житлове приміщення, натомість вона продовжує незаконно користуватися житловим приміщенням (а. с. 119 123).

2.7 Узагальнені доводи відповідачів в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.11.2019 р. є обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що підлягає відхиленню (а. с. 166 - 169).
Зазначає, що доводи позивача про те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мають ніякого відношення до Збройних сил України та не перебувають на квартирному обліку не відповідають дійсності. Згідно договору про надання житлово-комунальних послуг № 112, укладеного між Військовою академією (м. Одеси) та ОСОБА_4 і членами його сім ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , мешканці зобов`язані своєчасно сплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених цим договором. Вказаний договір діє до отримання житла ОСОБА_4 за рахунок житлового фонду МОУ (директива МОУ від 03.03.07 № Д-322/1/02).
Згідно довідки виданої Військовою академією № 17/22/33 від 29.01.2019 р. працівниця Збройних сил України - ОСОБА_1 проживає за адресою - АДРЕСА_3 та сплачує за комунальні послуги за 3-х осіб в тому числі за ОСОБА_5 , колишнього військовослужбовця, який знаходиться на квартирному обліку для позачергового отримання житла. Заборгованості за спожиті комунальні послуги не має.
На протязі 15-ти років ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно мешкають у житловому приміщенні, оскільки іншого житла не мають, робили ремонт за власні кошти, сплачували своєчасно комунальні платежі. У свою чергу ані сам ОСОБА_3 , ані адміністрація Військової академії (м. Одеса) не ставили питання про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а навпаки організували можливість проживання колишнього подружжя у наданій їм кімнаті. Вказане приміщення є єдиним житлом її та сина. Колишній чоловік ОСОБА_3 не втратив правовий зв`язок із спірним приміщенням, оскільки перебуває на квартирному обліку для позачергового одержання житлового приміщенні за рахунок житлового фонду військової частини (Витяг з наказу МОУ № 103пм від 27.11.2007р.)
Відповідно до Директиви Міністерства оборони України від 11 червня 2001 року №Д-14 «Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей» будівля АДРЕСА_4 була переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей та створені умови для використання під гуртожиток.
Отже, зі змісту вказаної Директиви вбачається, що в 2001 році будівля АДРЕСА_4 отримала статус жилого будинку, оскільки реєстрація мешканців вказаного приміщення здійснювалася тільки в житловому приміщенні.
Згідно наказу Міністерства оборони України від 13 травня 2013 року №312 «Про передачу фондів військових містечок у м. Одеса» та на підставі акту приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № НОМЕР_1 від 20 серпня 2013 року будівлі військового містечка № НОМЕР_1 , зокрема і будинок АДРЕСА_4 був переданий на баланс Військової академії (м. Одеса).
Приміщенням № 104 в буд. 87 військового містечка 17 за адресою: АДРЕСА_5 , до 20 серпня 2013 року знаходилось на балансі квартирно - експлуатаційного відділу м. Одеса.
Таким чином, оскільки ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зареєстровані в житловому приміщенні за адресою - АДРЕСА_5 , відповідно до вимог діючого законодавства, вони автоматично отримали право користування вказаним житловим приміщенням, а саме - кімнатою АДРЕСА_2 .
На час вирішення спору право ОСОБА_3 на користування кімнатою АДРЕСА_2 з будь-яких підстав (незаконне вселення, утрата права в зв`язку із не проживанням, тощо) незаконним не визнано.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові №6- 92цс15 від 27 травня 2015 року, передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядженням своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.
За таких обставин вважає, що вона та ОСОБА_2 мають законне право на користування кімнатою 104, у будинку АДРЕСА_4 , а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні (а. с. 166 169).

2.8 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.04.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової академії (м. Одеса) на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2019 року (а. с. 129 - 130).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.04.2020 року призначено апеляційну скаргу Військової академії (міста Одеса) до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 131).

27 листопада 2020 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу (а. с. 166 - 169).

Представник Військової академії (м. Одеса) у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

ОСОБА_1 у судовому засіданні вважала необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволенні за викладених у відзиві на апеляційну скаргу доводів.

ОСОБА_2 у судове у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщений належним чином. Причини неявки не повідомив, заяв та клопотань не надав.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Військової академії (м. Одеса) підлягає залишенню без задоволення.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Відповідно до наказу Командувача Сухопутних військ Збройних сил України Міністерства оборони України №103пм від 27 листопада 2007 року старшого прапорщика ОСОБА_3 звільнено з військової служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України з залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України.

Приміщення АДРЕСА_2 надавалось військовослужбовцю ОСОБА_3 для тимчасового проживання у зв`язку із проходженням служби у Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі.

Згідно із свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Котовської міської Ради народних депутатів Одеської області 29 червня 1996 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 уклали шлюб 29 червня 1996 року, після одруження дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_8 ».

Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданим Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, 29 серпня 2006 року шлюб між подружжям розірвано.

Як вбачається із довідки №570 від 11 жовтня 2018 року, виданої начальником КЕВ Військової академії (м. Одеса), за адресою - м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Згідно листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №01-13/5772 від 01 серпня 2015 року об`єкти нежитлового фонду будівель №87, 93А, що розташовані у військовому містечку № НОМЕР_1 за адресою - АДРЕСА_5 , перебувають на обліку КЕВ м. Одеси Міністерства оборони України.

Із трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_1 працювала у військових частинах, у Домі Офіцерів, в Одеському інституті сухопутних військ, а також у Військовій академії (м. Одеса), де працює і на даний час. ОСОБА_1 нагороджена медаллю « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Відповідно до довідки №17/22/33 від 29 січня 2019 року, виданої Військовою академією Міністерства оборони України, ОСОБА_1 проживає за спірною адресою, заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги немає.
Між сторонами виникли житлові правовідносини.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно із ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом ст. 16 ЦК, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право.

Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За правилами, передбаченими ст. ст. 61, 64, 103, 106, 108 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинку державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.
Якщо вищезазначені особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, яка наймач та члени його сім`ї.
Договір найму жилого приміщення може бути змінений тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця.
Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду може бути розірвано на вимогу наймодавця лише з підстав, установлених законом і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом.
Згідно ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 110 ЖК України, офіцерів, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби Збройних Сил і прирівняних до них осіб, звільнених з дійсної військової служби у відставку або в запас, а також осіб, які проживають разом з ними, може бути виселено із займаних ними жилих приміщень у військових містечках з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення. У також ж порядку підлягають виселенню з військових містечок інші особи, які втратили зв`язок із Збройними Силами.
Згідно ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За змістом ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові №6-92цс15 від 27 травня 2015 року, передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядженням своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Дійсно, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак, згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Доводи апелянта, що розгляд справи № 521/19359/18 постійно переносився, що фактично жодне судове засідання не було проведене, а рішення було винесене без участі сторін, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до частини 1 статті 247 ЦПК України, суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Частина 2 статті 247 ЦПК України визначає, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В матеріалах справи наявні розписки про повідомлення представника Військової академії (міста Одеса) про дату, час і місце проведення судового засідання.

Відповідно до довідки, що міститься в матеріалах справи, у судове засідання, яке було призначено на 28.11.2019 року на 12 год. 30 хв., сторони та інші учасники судового процесу не з`явились, у зв`язку з чим фіксування процесу не здійснювалось.

Щодо посилань апелянта про те, що статусу службового житла або статусу гуртожитку будівля АДРЕСА_6 не має, є військовим майном, знаходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Військової академії (м. Одеса), житлове приміщення надавалося для тимчасового проживання військовослужбовцю ОСОБА_3 та членам його сім`ї, в статусі яких на той час перебували відповідачі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи Директивою Міністра оборони України було запропонувати переобладнання вивільнених будівель під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей (а. с. 18).
Наказом МОН України від 13.05.2013 року наказано начальнику Головного КЕВ ЗСУ організувати вилучення з балансу квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси фондів військових містечок № НОМЕР_5 , м. Одеса, Фонтанська дорога 4 та № 17 та передачу їх на баланс Військової академії згідно з Переліком нерухомого військового майна, що безоплатно передається в управління Військової академії (а. с. 19).
Відповідно до вказаного Переліку також було передано будинок АДРЕСА_7 (а. с. 20).
Актом приймання-передачі будинків, споруд та території військового містечка № НОМЕР_1 від 20.08.2013 року будівля № 87 була передана КЕВ м. Одеси Військовій частині м. Одеси. Вказаним актом констатовано, що казармово-житловий фонд, споруди та інженерні мережі військового містечка № НОМЕР_1 знаходяться в задовільному стані (а. с. 17).
Тобто, з матеріалів справи вбачається, що нерухоме майно будівля АДРЕСА_4 є державною власністю, що знаходиться на балансі Військової академії м. Одеса. Разом з тим, статус вказаного житла (гуртожиток, службове жиле приміщення тощо) позивачем не підтверджений. Однак, наявні матеріали справи в сукупності свідчать, що вказана нерухомість є житловою та призначена для тимчасового проживання військовослужбовців.
Відповідно до ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
В 2004 році військовослужбовцю ОСОБА_3 для тимчасового проживання, у зв`язку із проходженням служби в Одеському гарнізоні, за відсутності іншої житлової площі було надано кімнату у будівлі АДРЕСА_8 , що не заперечувалось сторонами в процесі розгляду справи.
Відповідно до довідкивиписки з домової книги про склад сім`ї ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ) з 08.11.2004 року та його дружина ОСОБА_9 і син ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5 ) з 17.12.2004 року (а.с.9).
Отже, вселення ОСОБА_3 та його сім`ї до будівлі № 87 відбулося правомірно, факт вселення та проживання відповідачів в будівлі АДРЕСА_4 позивачем не заперечується.
Так, зокрема із ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України», на яку посилається апелянт, встановлено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно- просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Як визначено ч.2 ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
Окремо, апеляційний суд підкреслює, що поняття «власника» та «оперативного управителя» не є тотожними.
За загальним правилом саме власникові належить без обмежень право володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України).
В свою чергу відповідно ст. 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - здійснюється Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Відповідно ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті.
Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Аналіз вищевказаних норм законодавства дає підстави стверджувати, що військове містечко № НОМЕР_1 відноситься до майна оборони, яке знаходяться в управлінні та користуванні військового містечка № НОМЕР_1 , а відповідно Міністерства оборони України, власником якого не є.

Щодо посилань апелянта на те, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з військовослужбовцем ОСОБА_4 , вона мала право користування зазначеною житловою площею. Проте, згодом між відповідачем ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_4 у 29.08.2016 році було розірвано, а відповідачів знято з обліку військовослужбовців та членів їх сімей, що потребують поліпшення житлових умов.

Відповідно до довідки Житлової комісії Військової академії від 22.10.2018 № 17/22/541 відповідачі на квартирному обліку у Одеському гарнізоні не перебувають. Як працівнику Збройних Сил України Військової академії ОСОБА_1 приміщення АДРЕСА_9 не надавалось, в зв`язку з чим посилання відповідача на ст. 125 ЖК Української РСР є недоречним та безпідставним.

Отже, оскільки, як було встановлено, ОСОБА_1 та її син вселилися у кімнату в гуртожитку, як члени сім`ї ОСОБА_3 , постійно проживають і зареєстровані там, не мають іншого житла є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Європейської Конвенції з прав людини.

У виданій Військовою академією довідці № 17/22/33 від 29.01.2019 р. вказано, що вона видана працівниці Збройних сил України ОСОБА_1 в тому, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_3 та сплачує за комунальні послуги за 3-х осіб в тому числі за ОСОБА_5 колишнього військовослужбовця який знаходиться на квартирному обліку для позачергового отримання житла та заборгованості за спожиті комунальні послуги відсутні.
Відповідно до Витягу з наказу МОУ № 103дм від 27.11.2007р. ОСОБА_3 не втратив правовий зв`язок із спірним приміщенням, оскільки перебуває на квартирному обліку для позачергового одержання житлового приміщенні за рахунок житлового фонду військової частини.
Той факт, що абзац другий пункту 3.16 Інструкції передбачає, що «підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу», не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла відповідачів у формі такого втручання держави як виселення з кімнати де ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають.

Вказане стосується і посилання позивача на абзац четвертий пункту 5.10 Інструкції, згідно з яким «підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також особи, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житлового кодексу Української РСР».

Колегія суддів звертає увагу на те, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК, Конвенції та відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому Верховний Суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з кімнати у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».

Стосовно виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, то відповідно до статті 124 ЖК «робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, … підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення».

З матеріалів справи, а саме із трудової книжки серії НОМЕР_4 , та довідки №17/22/33 від 29.01.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 з 06.02.2018 року працює у Військовій академії (м. Одеса) на посаді прибиральниці гуртожитку військового містечка № НОМЕР_1 .

Також відповідно довідки №130 від 22.04.2019 року ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку, порядковий номер №4156.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Військової академії (м. Одеса) є безпідставними, а тому її треба залишити без задоволення.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За ч. 5 вказаної статті житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч.2 ст. 110 ЖК Української РСР офіцерів, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби Збройних Сил СРСР і прирівняних до них осіб, звільнених з дійсної військової служби у відставку або в запас, а також осіб, які проживають разом з ними, може бути виселено із займаних ними жилих приміщень у військових містечках з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення. У такому ж порядку підлягають виселенню з військових містечок інші особи, які втратили зв`язок із Збройними Силами СРС.

Так, в контексті обставин даної справи, враховуючи особливості категорії спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що відповідачі виселенню зі спірного приміщення без надання іншого благоустроєного жилого приміщення не підлягають.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Військової академії (міста Одеса)відсутні.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного законодавства, роз`яснення суду вищої інстанції, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Військової академії (м. Одеса) - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 24 березня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Суддів О. В. Князюк

С. О. Погорєлова