КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 року місто Київ

справа №759/8897/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року про відмову у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, постановлену під головуванням судді Уль`яновської О.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року позивач звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 з ОСОБА_1 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу за період з серпня 2018 року по вересень 2019 року;

визнати право спільної сумісної власності сторін на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

09 лютого 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відповідно до ч.5 ст.142 ЦПК України подав до Святошинського районного суду міста Києва заяву про компенсацію судових витрат, в якій просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь судові витрати у розмірі 28008,56 грн.

Одночасно з даною заявою представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав клопотання про поновлення строку на подання заяви про компенсацію судових витрат.

В мотивування вимог посилався на те, що у травні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до відповідача з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на квартиру.

Вказував, що ОСОБА_1 подала зустрічний позов до позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з квітня 2017 року по жовтень 2019 року.

Зазначав, що одним із ключових доказів, на якому ґрунтувалися позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання права спільної сумісної власності на квартиру відповідача, був висновок судового експерта ОСОБА_9 за результатами оціночно-будівельного дослідження від 25 березня 2020 року №14/20, долучений позивачем до первісного позову.

Посилався на те, що відповідач та її представник у відзиві на позовну заяву наголошували на неналежності і недопустимості вказаного доказу у зв`язку з тим, що висновок судового експерта ОСОБА_9 ґрунтується на недостовірній інформації, наданій позивачем.

Вказував, що з огляду на протиправну перереєстрацію ОСОБА_3 спірного майна на іншу особу, що перешкоджає виконанню постанови Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року у справі №759/8897/20 про накладення арешту, ОСОБА_1 була змушена звернутися до Святошинського управління поліції ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Зазначав, що наведені факти свідчать про необґрунтованість і недобросовісність дій ОСОБА_3 , як під час його звернення до Святошинського районного суду міста Києва із позовною заявою до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на квартиру, так і під час подальшого розгляду справи за його позовом у суді.

Вважає, що звернення ОСОБА_3 в подальшому до суду із клопотанням про залишення його позову без розгляду через вісім місяців після відкриття провадження у справі вказує на зловживання процесуальними правами з боку позивача, адже вказане клопотання подане ОСОБА_3 після проведення ОСОБА_1 судової експертизи у справі, збирання всіх необхідних доказів, подання зустрічного позову та накладення арешту на спірне майно, що зареєстроване за ОСОБА_3 .

Посилався на те, що як наслідок необгрунтованих і недобросовісних дій з боку позивача, суд не лише залишив без розгляду первісний позов ОСОБА_3 , але й повернув зустрічний позов ОСОБА_1 , що обумовлює необхідність повторного звернення до суду з метою захисту своїх прав і покладає на ОСОБА_1 додатковий тягар матеріальних витрат.

Вказував, що розмір фактичних витрат ОСОБА_1 , пов`язаних із розглядом справи №759/8897/20 становить 28008,56 грн., а саме: 20000 грн. за надання професійної правничої допомоги та 8008,56 грн. за проведення експертизи.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року поновлено представнику відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 строк для подання заяви про компенсацію судових витрат в порядку ухвалення додаткового рішення.

У задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про компенсацію судових витрат в порядку ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що норми ЦПК України спростовують висновок суду першої інстанції про неможливість розподілу судових витрат у разі залишення позовної заяви без розгляду.

Зазначав, що постановлюючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції залишив поза увагою висновки суду апеляційної інстанції щодо наявності у відповідача права на компенсацію судових витрат у разі залишення позову без розгляду, які були викладені у постанові Київського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у цій же справі.

Посилався на те, що відмова у задоволенні вказаної заяви, свідчить про порушення судом першої інстанції ч.5 ст. 142, ч.3 ст.257 ЦПК України та протиправно обмежує право ОСОБА_1 на мирне володіння своїм майном, гарантоване ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Позивач та його представник в судове засідання нез`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому, ч.4 вказаної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в межах розгляду цивільної справи судом постановлено ухвалу суду про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_3 на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України, тому відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення в розумінні положень ст.270 ЦПК України.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2020 року позивач звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з вищевказаним позовом.

03 лютого 2021 року представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 подала до суду першої інстанції заяву про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України.

09 лютого 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відповідно до ч.5 ст.142 ЦПК України подав до Святошинського районного суду міста Києва заяву про компенсацію судових витрат, в якій просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь судові витрати у розмірі 28008,56 грн.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 5 статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Частиною шостою статті 142 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправомірних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що у разі залишення позову без розгляду вимоги відповідача про компенсацію здійснених ним витрат підлягають задоволенню у разі необгрунтованих дій позивача, або у випадках зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправомірних дій сторони.

Для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача.

Колегія суддів зауважує, що особі гарантується право на звернення до суду за захистом та право на позов. ЦПК Українипередбачає компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов'язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.

При цьому звернення до суду із позовом є суб'єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.

Сам по собі факт залишення позивачем позову без розгляду не може бути підставою для задоволення вимог відповідача про компенсацію здійснених ним витрат.

Згідно з п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Подання до суду заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №148/312/16-ц, від 28 січня 2019 року у справі №619/1146/17-ц, від 02 грудня 2020 року у справі №202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №758/12381/18-ц, від 14 січня 2021 року у справі №521/3011/18.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для констатування факту необгрунтованості дій позивача у зв`язку із зверненням до суду із заявою про залишення його позову без розгляду не встановлено.

Процесуальні дії позивача, спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Суд першої інстанції не встановлював зловживання процесуальними правами з боку позивача, не застосовував до нього будь - яких заходів у зв'язку із зловживанням правами та позовну заяву залишив без розгляду за йогозаявою, а не через зловживання процесуальними правами.

Посилання сторони відповідача на те, що одним із ключових доказів, на якому ґрунтувалися позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання права спільної сумісної власності на квартиру відповідача, був висновок судового експерта ОСОБА_9 за результатами оціночно-будівельного дослідження від 25 березня 2020 року №14/20, долучений позивачем до первісного позову, проте вказаний доказ є неналежним і недопустимим колегія суддів відхиляє, оскільки докази оцінюються судом під час розгляду справи по суті та ухвалення рішення. Визнання доказів неналежними та недопустимими є підставою для їх неприйняття, проте не може бути підставою для відмови у розгляді такого позову, як і не може бути безумовною підставою для визнання дій особи, яка звернулася з позовом необгрунтованими.

З огляду на обставини справи, доводи заяви про компенсацію судових витрат, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для покладення на позивача компенсації судових витрат понесених відповідачем на підставі ч.5 ст.142 ЦПК України.

А відтак, ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про компенсацію судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової про відмову у задоволенні заяви.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення строку для подання представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заяви про компенсацію судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про компенсацію судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про компенсацію судових витрат відмовити.

В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: