ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/611/20
Провадження №2/477/40/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року Жовтневий районний суд Миколаївської області
у складі: головуючого у справі судді Глубоченка С.М.,
за участі секретаря судових засідань Лебеденко В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за позовом за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Миколаївська районна державна адміністрація Миколаївської області, Шевченківська сільська рада Миколаївської області

про визнання осіб такими, що втратили право користування
службовим житловим приміщенням та виселення,

ВСТАНОВИВ:
06 квітня 2020 року позивач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва звернувся до суду із позовом, у якому просить визнати такими, що втратили право користування та виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із службового житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтований тим, що відповідачі ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з 27 квітня 2013 року зареєстрована та проживає в службовій квартирі АДРЕСА_1 (далі спірна квартира). Указана спірна квартира надана військовослужбовцю ОСОБА_6 на сім`ю із п`яти осіб. Однак, ОСОБА_6 з 16 грудня 2016 року знятий з квартирного обліку, а з 10 березня 2017 року зареєстрований та проживає за місцем проходження служби у м. Києві. Крім цього, 12 липня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано шлюб. Посилаючись на те, що відповідно до Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року №380, колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися проживати у службовому житловому приміщенні після розірвання шлюбу підлягають виселенню із службового житлового приміщення без надання іншого приміщення у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, вважали, що відповідачі втратили право користування спірною квартирою та підлягають виселенню.
Ухвалою суду від 10 червня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.
26 червня 2020 року від служби у справах дітей Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області надійшли пояснення на позов, у яких третя особа зазначає про заперечення ними позовних вимог, оскільки відповідач в силу статті 125 ЖК УРСР не може бути виселена із службового житлового приміщення разом зі своїми дітьми без надання іншого жилого приміщення.
06 липня 2020 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 вказала, що вона є одинокою матір`ю трьох малолітніх дітей, які разом з нею проживають у спірній квартирі та її виселення не відповідає приписам статті 47 Конституції України, статей 124, 125 ЖК УРСР та практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема викладеній у справі Кривіцька та Кривіцький проти України. Крім цього, просила застосувати строки позовної давності, вказуючи на їх пропуск позивачем.
Ухвалою суду від 17 вересня 2021 року, відповідно до статті 53 та пункту 3 частини першої статті 200 ЦПК України, підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду по суті, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено Шевченківську сільську раду Миколаївської області.
Ухвалою суду від 28 вересня 2021 року до участі у справі залучено Миколаївську районну державну адміністрацію Миколаївської області як правонаступника третьої особи служби у справах дітей Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, з підстав, що зазначені у позовній заяві, просила позов задовольнити повністю.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, просила у їх задоволенні відмовити з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Від третьої особи Шевченківської сільської ради Миколаївської області надійшов лист, в якому сільський голова просить справу розглянути за відсутності представника ради та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства.
Третя особа Миколаївська районна державна адміністрація Миколаївської області у судове засідання свого представника не направила, надіслала лист про розгляд справи за відсутності представника та підтримання ними позиці, що викладена у письмових поясненнях служби у справах дітей Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області, правонаступниками якої вони є.

У судовому засіданні 28 вересня 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до частини шостої статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складання повного рішення судом відкладено до 06 жовтня 2021 року.

Заслухавши вступні слова та пояснення представника позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд установив наступне.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район.

Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаїв) у складі територій Березанської селищної, Веснянської сільської, Воскресенської селищної, Галицинівської сільської, Коблівської сільської, Костянтинівської сільської, Куцурубської сільської, Миколаївської міської, Мішково-Погорілівської сільської, Нечаянської сільської, Новоодеської міської, Ольшанської селищної, Очаківської міської, Первомайської селищної, Радсадівської сільської, Степівської сільської, Сухоєланецької сільської, Чорноморської сільської, Шевченківської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

23 квітня 2013 року на підставі ордеру на службове жиле приміщення №1 ОСОБА_6 , сім`я якого складається з п`яти осіб надана квартира АДРЕСА_1 (а.с.7).

Станом на день надання спірної квартири відповідач ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 (а.с.14).

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 27 вересня 2019 року №1, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на підставі рішення суду від 04 серпня 2015 року розірвано (а.с.14).

Рішенням житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 від 16 грудня 2016 року №20 ОСОБА_6 виключено з загального та першочергового списку на отримання житла у ВЧ НОМЕР_1 (а.с.8, 10-11).

З 10 березня 2017 року місце проживання ОСОБА_6 зареєстровано у м. Києві (а.с.12).

Згідно частини першої статті 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Приписами частини першої статті 116 ЖК УРСР передбачено, що наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (частина третя статті 116 ЖК УРСР).
Відповідно до пункту 25 Розділу ІV Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року №380, зареєстрованої в Мін`юсті України 06 вересня 2018 року за №1020/32472 (далі Інструкція) підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення:
військовослужбовці та члени їх сімей, які порушують умови утримання жилих приміщень, систематично його руйнують чи використовують його не за призначенням, або створюють умови, які унеможливлюють проживання інших осіб;
особи, звільнені з військової служби, які мають вислугу менше ніж 10 років, крім випадків, передбачених законодавством;
особи, які самоправно зайняли службове житлове приміщення (службову житлову площу);
колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися проживати у ньому після розірвання шлюбу (у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу);
інші особи у випадках, встановлених законодавством.
Як передбачено статтею 124 ЖК УРСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Статтею 125 ЖК УРСР визначено коло осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема, одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 522/4025/17 виклав правовий висновок, згідно якого, поняття «одинокої матері» визначено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 відповідно до якого одинока мати визначена як жінка, яка не перебуває у шлюбі і в свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері.

Для визнання жінки одинокою матір`ю необхідна наявність двох обов`язкових ознак: жінка виховує і утримує дитину сама.

У постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 524/4914/16-ц, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла правового висновку, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя.

У спірній квартирі зареєстровані за місцем проживання та проживають ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою Шевченківської сільської ради Миколаївської області від 02 липня 2020 року №4-584/02-42/20 (а.с.56).

Шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано, а відповідач є одинокою матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с.17, 18, 19).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Відповідно до статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. При розгляді справ суд застосовує при Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пункті 71 рішення ЄСПЛ у справі «Звежинський проти Польщі» (заява № 34049/96) суд повторює, що позбавлення майна, у значенні цього речення, може бути виправданим, лише якщо воно відбувається в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності. Суд нагадує, що під час втручання необхідно дотримуватися «справедливої рівноваги» між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини (рішення у справі «Pressos Compania Naviera S.» та інші проти Бельгії» від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 23, п. 38). Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар (рішення у справі Спорронга і Льонрота).

Як зазначає Європейський суд з прав людини, в рішенні Крівіцька та Крівіцький проти України від 02 грудня 2010 року, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті другому статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

На території Шевченківської сільської ради Миколаївської області відсутній фонд соціального житла, відповідачі на обліку в Шевченківській сільській раді Миколаївської області як особи, що потребують поліпшення житлово-побутових умов не перебувають (а.с.114).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03 липня 2020 року №214897331, відомості у вказаних реєстрах щодо ОСОБА_2 відсутні (а.с.55).

Таким чином, виселення відповідача ОСОБА_2 разом з дітьми зі спірної квартири суперечить закону та є непропорційним втручанням у право користування житлом.

Згідно частини четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як убачається з письмового пояснення служби у справах дітей Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області від 26 червня 2020 року №839/01-10, яке підтримано її правонаступником Миколаївською районною державною адміністрацією Миколаївської області, орган опіки та піклування заперечує щодо виселення неповнолітнього ОСОБА_3 та малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки це суперечить інтересам дітей (а.с.46-47).

Оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням через призму їх належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку про безпідставність пред`явлених вимог.

Щодо застосування строків позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву просила застосувати строк позовної давності для звернення до суду.

Згідно приписів частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулася до суду з позовом.

Тобто, для застосування строку позовної давності необхідно встановити правомірність звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

За нормами статей 256, 257ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року в справі № 6-2469цс16 дійшов наступного правового висновку.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так наприклад, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

За домовленістю сторін позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена або скорочена, про що повинен бути укладений договір в письмовій формі (стаття 259 ЦК України).

Як установлено в судовому засіданні та підтверджується витягом з наказу від 23 березня 2016 року №68, а також витягом з протоколу засідання житлової комісії ВЧ НОМЕР_1 від 16 грудня 2016 року №20, ОСОБА_6 виключений із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, а також знятий з загального та першочергового списку квартирного обліку військової частини.

Згідно пункту 27 Розділу ІV Інструкції, контроль за вивільненням службових жилих приміщень (службової жилої площі) покладається на командирів військових частин та начальників КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району.

Отже, позивачу повинні були бути відомі указані вище обставини як у березні 2016 року так і у грудні 2016 року.

Позивач із позовом звернувся 06 квітня 2020 року, а строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом, з урахуванням зазначеного, сплив 16 грудня 2019 року, тобто позивач пропустив загальний строк позовної давності.

Будь-яких клопотань про поновлення строків позовної давності позивачем не подано.

Разом з цим, відсутні правові підстави для застосування судом строку позовної давності, оскільки суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, що є наслідком відмови в задоволенні позову в повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Ураховуючи положення статті 141 ЦПК України та приписи Закону України «Про судовий збір», судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Керуючись статтями 258-259, 264-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв, 54056, м. Миколаїв, пр. Миру, 62-А, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 08029523;

відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

третя особа Миколаївська районна державна адміністрація Миколаївської області, 54036, м. Миколаїв, вул. Одеське шосе, 18-А, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 04056500;

третя особа Шевченківська сільська рада Миколаївської області, 57263, с. Шевченкове Миколаївського району Миколаївської області, вул. Шевченка, 34, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 04375286.

Повне рішення складено 06 жовтня 2021 року.

СУДДЯ С.М. ГЛУБОЧЕНКО