Справа №489/4853/19
Провадження №2/489/113/21
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
30 серпня 2021 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,
із секретарем судових засідань Бодюл А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Друга миколаївська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним
Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони, посвідченого 25 листопада 1993 року державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Юрловою Т.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-4117. Мотивуючи свої вимоги тим, що спірна квартира належала йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.07.1993 року. На час укладення договору дарування він зловживав спиртними напоями та у зв`язку з чим у нього були часті приступи епілепсії. Із зазначеним захворюванням він перебував на лікуванні в Миколаївській обласній психіатричній лікарні № 1 та у зв`язку з чим, йому було встановлено 2 групу інвалідності. На час підписання спірного договору, крім зловживання спиртними напоями, він часто хворів та вважав, що не зможе довго прожити. В той час, до нього прийшли його старші сестри та запропонували переоформити квартиру на його племінницю, відповідачку по справі, яка на той час була неповнолітньою. В замін пообіцяли, що будуть надавати йому матеріальну та іншу допомогу, яку він не отримував. У нотаріуса він підписував документи, вважаючи, що складає заповіт. Після оформлення договору, свій примірник він поклав до шафи з документами та більше його не читав. У спірній квартирі він проживає до теперішнього часу, іншого житла у нього немає. При укладенні спірного договору, його воля була спрямована на складання заповіту, тобто при підписанні даного правочину ним була допущена помилка щодо природи правочину.
Ухвалою суду від 09.09.2019, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 16.12.2019, відкладено підготовче судове засідання та витребувано докази.
Ухвалою суду від 17.08.2020, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 31.08.2020, витребувано докази.
Ухвалою суду від 16.11.2020, витребувано докази.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Представником позивача подано клопотання про розгляд справи за його відсутністю.
Відповідачка у судові засідання не з`являлась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.
26 листопада 1993 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 д другої сторони укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Юрловою Т.Г. зареєстрований в реєстрі за № 3-4117.
Вказаний договір підписано сторонами в присутності державного нотаріуса Другої миколаївської державної нотаріальної контори Юрлової Т.Г., особу сторін установлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 перевірено.
Відповідно до довідки з Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 24.12.2019 року за вих. № 3429, станом на 28.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 25.11.1993 року за реєстровим № 3-4117, зареєстрованого в ММБТІ 05.01.1994 року.
Згідно свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 змінив прізвище на " ОСОБА_1 ", про що зроблено Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції актовий запис № 45.
Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до п.п.1,4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей кодекс набирає чинності з 01.01.2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.
Оскільки предметом спору є договір дарування, який укладено до набрання чинності ЦК України, а саме 25.11.2000 року, тому вказаний спір підлягає вирішенню на підставі законодавства, яке діяло на час його укладення, тобто на підставі положень ЦК УРСР 1963 року(надалі-ЦК УРСР).
Статтею 243 ЦК УРСР визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.
Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
У відповідності до ч.ч.1,3 ст.244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей- на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.
До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, якою передбачено обов`язок нотаріального посвідчення договору, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).
Статтею 44 ЦК УРСР передбачено, що угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР , а також інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми повинні укладатись у письмовій формі.
Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.
Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписатися, то за його дорученням угоду може підписати інший громадянин. Підпис останнього повинен бути засвідчений організацією, в якій працює або навчається громадянин, що укладає угоду, або житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні, або органом чи службовою особою, що вчиняють нотаріальні дії.
Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.
Підставою недійсності договору є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом, саме на момент вчинення договору.
Статтею 56 ЦК УРСР передбачено, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.
Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення-ст.59 ЦК УРСР.
Позивач зазначає, що на час укладення спірного договору дарування він зловживав спиртними напоями та у зв`язку з чим у нього були часті приступи епілепсії. Із зазначеним захворюванням він перебував на лікуванні в Миколаївській обласній психіатричній лікарні № 1 та у зв`язку з чим, йому було встановлено 2 групу інвалідності, тому він помилився щодо правової природи укладеного договору, вважаючи що укладає договір довічного утримання.
Відповідно до довідки Медико-соціальної (експертної) комісії серії 2-18 ЛВ № 124322, ОСОБА_3 встановлено 2 групу інвалідності, на підставі загального захворювання, безстроково.
Згідно довідки з Комунального некомерційного підприємства "Миколаївський обласний центр психічного здоров`я" Миколаївської обласної ради від 23.01.2020 року за вих. № 01-138, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на наркологічному обліку в КНП "МОЦПЗ" МОР не перебував та не перебуває.
З довідки з Комунального некомерційного підприємства "Миколаївський обласний центр психічного здоров`я" Миколаївської обласної ради від 04.02.2020 року за вих. № 417, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в І відділенні з 01.09.1993 року по 21.09.1993 року та лікувався в денному стаціонарі з 22.09.1993 року по 29.11.1993 року.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.45 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії.
Нотаріально посвідчуванні угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію.
Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати угоду, заяву чи інший документ, за його дорученням і в його присутності та в присутності нотаріуса або іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, угоду, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Угоду не може підписувати особа, на користь або за участю якої її посвідчено.
З роз`яснень, викладених у п.п.2,5,11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 року(чинної на час укладення спірного договору) вбачається, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав із наслідками, передбаченими законом, тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. За правилами ст.48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.
Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частиною третьою ст.388 ЦК України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).
Позивач особисто підписав спірний договір, згідно квитанцій оплатив державний збір, що підтверджується матеріалами нотаріальної справи (а.с.64-70)
В ході судового розгляду справи позивачем не надано і судом не встановлено доказів недійсності договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Юрловою Т.Г. і зареєстрованого в реєстрі за №3-4117.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона є донькою позивача. Деякий час вона з батьком не спілкувалася до 2016 року. В минулому році вона влітку прийшла до позивача додому навести лад в квартирі. В шафі вона знайшла договір дарування, коли спитала у батька про вказаний договір, на що останній сказав, що він підписував договір довічного утримання. На початку 90-х років її батько ОСОБА_1 зловживав спиртними напоями. Їй невідомо, чи перебував він у Миколаївському обласному центрі психічного здоров`я.
Твердження позивача про наявність у нього проблем зі зловживанням спиртними напоями та приступами епілепсії за відсутності відповідних медичних висновків та лікарських висновків за відповідний період часу також не дають підстав стверджувати про те, що ОСОБА_1 внаслідок певних фізичних вад або хвороби був позбавлений можливості особисто підписати договір дарування квартири від 26.11.1993 року та його стан не дозволяв йому свідомо здійснювати правочини.
Посилання позивача на те, що після укладення договору дарування від 26.11.1993 року він продовжує проживати у спірній квартирі, а також оплачує комунальні послуги за житло, а відтак фактичної передачі квартири новому власнику не відбулось, не можуть бути взяті судом до уваги в якості належної підстави для визнання вказаного договору недійсним з підстав укладення його під впливом помилки, а також не є свідченням відсутності волевиявлення останнього на відчуження даного майна в момент укладення договору дарування.
Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частиною 1 ст.82, частиною 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях-ч.6 ст.81 ЦПК України.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Судові витрати у разі відмови в задоволенні позовних вимог покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 142, 259, 263-265, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Друга миколаївська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним - відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Третя особа: Друга миколаївська державна нотаріальна контора, юридична адреса: м. Миколаїв, пр-т Миру, 8/1.
Суддя Ленінського районного
суду міста Миколаєва Н.О. Рум`янцева
Повний текст судового рішення складено «20» вересня» серпня 2021 року.