Справа № 465/6130/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/1779/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів Крайник Н.П., Шеремета Н.О.

секретар - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - адвоката Кулака І.О., представника позивача Пенського А.В., представника третьої особи адвоката Дашо А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кулака Ігоря Олександровича на рішення Франківського районного суду м. Львова від 28-29 квітня 2020 року, постановлене в складі головуючої судді Марків Ю.С., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" до ОСОБА_1 , за участю третьої особи - ТОВ "Яблуневий дар" про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" за участю третьої особи - ТОВ "Яблуневий дар" про визнання поруки припиненою, -

В С Т А Н О В И Л А:

02 вересня 2015 року позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 21 січня 2011 року між банком та ТОВ «Яблуневий дар» укладений договір кредитної лінії № ВКЛ-2005469, згідно з умовами якого ПАТ «Дельта Банк» надав ТОВ «Яблуневий дар» кредит з максимальним лімітом заборгованості у розмірі 1 000 000, 00 євро, зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом не пізніше 20 січня 2012 року на умовах, визначених цим договором. До вказаного кредитного договору вносились зміни та доповнення шляхом укладення додаткових договорів.

Зокрема, 22 червня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Яблуневий дар» укладений додатковий договір № 4 до кредитного договору від 21 січня 2011 № ВКЛ-2005469, яким внесено зміни до підпунктів 1.1.1 та 1.1.2 пункту 1 статті 1 зазначеного кредитного договору, згідно з якими надання кредиту здійснюється на умовах, визначених цим договором, у сумі 33000 000, 00 євро зі сплатою 12 % річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом - 20 січня 2016 року на умовах, визначених цим договором, та відповідно до графіка повернення кредиту.

Цього ж дня, для забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Яблуневий дар» за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки № П-2005469.

Позичальник допустив неналежне виконання своїх зобов`язань щодо повернення кредиту. За умовами кредитного договору та договору поруки банк має право стягнути достроково всю суму кредиту, проценти за користування ним та штрафні санкції з поручителя, який є солідарним з позичальником боржником перед банком.

Ураховуючи викладене, позивач ПАТ «Дельта Банк» просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 21 січня 2011 року, яка утворилась станом на 24 червня 2015 року у розмірі 898 823 883 грн. 95 коп., і яка складається із:

-заборгованості за кредитом 279 631 673 грн. 88 коп.,

-пені за несвоєчасне повернення кредиту - 19 199 928 грн. 49 коп.,

-заборгованості за процентами - 16 344 317 грн. 31 коп.,

-пені за несвоєчасне повернення процентів - 2 659 388 грн. 74 коп.

-штрафу - 580 988 575 грн. 53 коп.

27 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання поруки припиненою.

Позовна заява мотивована тим, що банк, пред`явивши 06 лютого 2015 року претензію до ТОВ «Яблуневий дар» про дострокове погашення всієї суми кредиту та процентів протягом наступного дня від дати претензії, змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором, а тому починаючи з 07 лютого 2015 року, протягом шести місяців, тобто до 07 серпня 2015 року, повинен був пред`явити позов до поручителя. Банк звернувся в суд з указаним позовом 31 серпня 2015 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Ураховуючи викладене, просив суд визнати припиненою поруку за договором поруки від 21 січня 2011 року № П-2005469, укладеним між ним та ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 квітня 2017 року, у задоволенні первісного позову ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано припиненою поруку за договором поруки від 21 січня 2011 року № П-2005469, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк». Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк, предявивши

06 лютого 2015 року претензію до позичальника про дострокове повернення кредиту та сплати процентів за користування ним у строк до наступного робочого дня включно від дати претензії, змінив строк виконання зобовязання. З позовом до поручителя банк звернувся 31 серпня 2015 року, тобто з пропуском встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку, який закінчився 10 серпня 2015 року, отже, позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню, а позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про стягнення з нього заборгованості не підлягають задоволенню.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін апеляційний суд мотивовував ухвалу тим, що суд дійшов правильного висновку про те, що банк, предявивши претензію до позичальника про дострокове повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, змінив строк виконання зобовязання та звернувся до суду з позовом до поручителя поза межами строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, тобто із пропуском позовної давності, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та задовольнив зустрічні позовні вимог ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим.

Не погоджуючись з рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2016 року та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 квітня 2017 року такі в касаційному порядку оскаржив позивач ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 квітня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, Верховний Суд вказав, що апеляційним судом було встановлено: що банк пред`явив претензію 06 лютого 2015 року і аналогічну за змістом претензійю банк уже пред`являв позичальнику ще 23 жовтня 2014 року (а.с. 44 46 т. 3); окрім того, апеляційним судом зазначено, що позичальник не сплатив черговий платіж за процентами в термін до 10 лютого 2014 року і протягом десяти календарних днів після цієї дати, що за умовами пункту 4.3 статті 4 кредитного договору було підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання для нього з повернення кредиту в повному обсязі на одинадцятий календарний день після закінчення вказаного вище строку. З урахуванням зазначених обставин та умов пункту 4.3 статті 4 кредитного договору, відповідно до яких строк виконання позичальником основного зобов`язання по поверненню кредиту в повному обсязі настав 21 лютого 2014 року, банк мав право ще з 22 лютого 2014 року пред`явити позовну вимогу до поручителя про дострокове повернення кредиту, сплати процентів та штрафних санкцій без попереднього повідомлення про це, однак, цього не зробив, тому апеляційний суд зазначив про те, що моментом настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором, з яким законодавець пов`язує початок перебігу шестимісячного строку для пред`явлення позовної вимоги до поручителя в судовому порядку, був одинадцятий календарний день після 10 лютого 2014 року 21 лютого 2014 року.

При цьому Верховний Суд вказав, що зазначені обставини, на які посилався апеляційний суд, не досліджувалися та не встановлені судом першої інстанції. Отже, апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначеного не врахував, та, посилаючись на нові обставини у своєму судовому рішенні, не навів мотивів прийняття та дослідження нових доказів.

Також Верховений Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що строк виконання основного зобов`язання настав 10 лютого 2015 року, й одночасно дійшов іншого висновку, що строк виконання основного зобов`язання настав 21 лютого 2014 року. Вказане свідчить про те, що судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: момент настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором.

За приписами ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Ухвалою підготовчого судового засідання Франківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2020 року за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" замінено позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічим позовом - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста".

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28-29 квітня 2020 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи - ТОВ "Яблуневий дар" про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» заборгованість за кредитним договором у розмірі 831 770 732 грн. 99 коп., з яких 279 631 673 грн. 88 коп. заборгованість за кредитом, 3 565 530 грн. 16 коп. заборгованість за процентами, 6 412 299 грн. 82 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 966 391 грн. 65 коп. пеня за несвоєчасне повернення процентів та 541 194 837 грн. 48 коп. штраф.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» сплачений судовий збір в розмірі 13 895 грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 3 654 грн. 00 коп.

В іншій частині первісних позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», за участю третьої особи- ТОВ «Яблуневий дар» про визнання поруки припиненою відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Кулак Ігор Олександрович.

В апеляціній скарзі зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. На думку апелянта, судом не враховано ту обставину, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Зокрема, 14 квітня 2020 року Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові по справі №295/5047/18, яка є аналогічною до даної справи, дійшла висновку, що до юрисдикції господарських судів належать спори щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та фізичні особи підприємці і у цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Отже, Верховний Суд підтвердив, що спори, які виникають з договору поруки, який укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладений між юридичними особами підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, незважаючи на те, що стороною договору поруки є фізична особа. Проте, судом повністю проігноровано вищевказану позицію Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року. Окрім того, судом проігноровано вимоги п. 9 ч. 1 Перехідних положень як ЦПК України так і ГПК України, згідно яких справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цими редакціями Кодексів, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цими редакціями Кодексів.

Зазначає, що під час нового розгляду справи, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що строк виконання основного зобов`язання 21 лютого 2014 року, у відповідності до вимог п. 4.3 ст. 4 Кредитного договору, не настав. Враховуючи, що позичальник ТОВ «Яблуневий дар» не сплатив черговий платіж за процентами в термін до 10 лютого 2014 року і протягом десяти календарних днів після цієї дати, що за умовами п. 4.3 ст. 4 кредитного договору строк виконання позичальником основного зобов`язання по поверненню кредиту в повному обсязі настав 21 лютого 2014 року, банк мав право ще з 22 лютого 2014 року пред`явити позовну вимогу до поручителя про дострокове повернення кредиту, сплати процентів та штрафних санкцій без попереднього повідомлення про це. В даному випадку суд невірно визначив строк, встановлений банком у претензії для сплати суми заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до змісту претензії від 09 лютого 2015 року ПАТ «Дельта Банк» встановив строк на погашення заборгованості 1 робочий день, наступний за днем одержання претензії. Претензія була одержана керівником ТОВ «Яблуневий Дар» в цей же день 06 лютого 2015 року в ПАТ «Дельта Банк», отже граничним днем на погашення заборгованості було 09 лютого 2015 року.

З урахуванням наведеного, просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 28-29.04.2020 року скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні первісного позову ТзОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» до ОСОБА_1 відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити, визнати припиненою поруку за договором поруки від 21 січня 2011 року № П-2005469, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк».

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТзОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відзив мотивований тим, що висновки оскаржуваногорішення ґрунтуються на вірному правозастосуванні та узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 175/1867/14 (провадженняч № 61-1186св20).

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позовів, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом, який є юридичною особою, звернувся в суд з позовом до фізичної особи-поручителя, яка несе солідарну з позичальником відповідальність за виконання зобов`язань за кредитним договором.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції, чиннійна час звернення з позовом до суду).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України) у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, встановлював юрисдикцію господарських судів у вирішенні, зокрема, спорів, що виникають при виконанні господарських договорів, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин і віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів (пункт 1 частини другої статті 12).

Стаття 16 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, передбачала, що не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Тобто, цей припис унеможливлював розгляд в одному провадженні вимог, які за предметом належать до юрисдикції різних судів.

ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, не передбачав обмежень щодо розгляду спору з таким предметом і суб`єктним складом, як у цій справі, в порядку цивільного судочинства, а ГПК України у редакції, чинній на той же час, навпаки встановлював обмеження за суб`єктним критерієм, які унеможливлювали розгляд позову юридичної особи-кредитора до фізичної особи-боржника та поручителя, який є юридичною особою.

А відтак, суд першої інстанції, з врахуванням дати звернення із даним позовом в суд, вірно застосувавши правові висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, в її постановах від 10.04.2019 року у справі № 461/10610/13-ц; від 13 березня 2018 року у справі №415/2542/15-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 545/1014/15-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 534/1898/14-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, від 5 грудня 2018 року у справі № 524/4996/13-ц), прийшов до правильного висновку про те, що вимоги позивача за первісним позовом, який є юридичною особою до фізичної особи-поручителя, яка несе солідарну з позичальником відповідальність за виконання зобов`язань за кредитним договором мають розглядатись за правилами цивільного судочинства. Тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги у цій частині є необґрунтованими.

Встановлено, що 21 січня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» (кредитодавцем) та ТзОВ «Яблуневий Дар» (позичальником) було укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2005469 (а.с. 117-119 т. 1), згідно з яким ПАТ «Дельта Банк» надав ТзОВ «Яблуневий дар» кредит з максимальним лімітом заборгованості у розмірі 1 000 000, 00 євро (один мільйон євро 00 євроцентів) зі сплатою 12, 5 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 20 січня 2012 року на умовах, визначених цим договором.

До вказаного кредитного договору вносились зміни та доповнення, шляхом укладення додаткових договорів (а.с. 120-137 т. 1).

Зокрема, 22 червня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Яблуневий Дар» було укладено додатковий договір № 4 до кредитного договору № ВКЛ-2005469 від 21 січня 2011 року (а.с. 123-124 т. 1), яким внесено зміни до підпунктів 1.1.1 та 1.1.2 пункту 1 статті 1 кредитного договору, згідно з якими надання кредиту здійснюється на умовах, визначених цим договором, в сумі 33 000 000, 00 євро (тридцять три мільйони євро 00 євроцентів) зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом 20 січня 2016 року на умовах, визначених цим договором, та відповідно до графіку повернення кредиту.

Додатковим договором № 25 від 10 січня 2013 року (а.с. 135 зворот т. 1) було внесено зміни до пункту 2.7 статті 2 договору, зокрема, щодо умов сплати процентів за користування кредитом, згідно з якими, сплата здійснюється щомісячно не пізніше 17 січня 2013 року, а в інші місяці не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом.

Додатковим договором № 27 від 27 грудня 2013 року (а.с. 136 зворот т. 1) також було внесено зміни до пункту 2.7 статті 2 кредитного договору, зокрема, щодо умов сплати процентів за користування кредитом, згідно з якими, проценти нараховані в листопаді місяці 2013 року сплачуються не пізніше 10 числа в січні місяці 2014 року, а в інші місяці проценти за користування кредитом підлягали до сплати не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом.

Підпунктом 3.3.5 пункту 3.3 статті 3 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору у повному обсязі кредит зі сплатою процентів та комісій кредитора, та можливих штрафних санкцій, у терміни, визначені цим договором.

Відповідно до пункту 4.3 статті 4 («Відповідальність сторін») кредитного договору, у випадку невиконання позичальником зобов`язань, визначених пунктом 3.3 цього договору, протягом більше 10 (десяти) календарних днів від дня закінчення строку, встановленого для їх виконання цим договором, на одинадцятий календарний день строк користування кредитом вважається таким, що закінчився, та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити наявну заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором дія цього договору припиняється. Виконання позичальником даного обов`язку не потребує від кредитора надіслання жодних попередніх письмових повідомлень та/або вимог до позичальника.

Пунктом 5.3 статті 5 кредитного договору також передбачено, що сторони домовились, що невиконання або неналежне виконання (прострочення виконання тощо) позичальником будь-якого свого зобов`язання за цим договором та/або будь-якими іншими договорами, що укладені з позичальником та кредитором, є подіями, при настанні яких припиняється кредитування кредитором позичальника, а позичальник здійснює дострокове повернення отриманого кредиту, сплачує кредитору проценти за користування кредитом, комісії та можливі штрафні санкції. Для цього кредитор надає під розписку уповноваженій особі або надсилає рекомендованим листом позичальнику відповідну письмову вимогу. У випадку непогашення зазначеної у вимозі суми в термін, зазначений в вимозі, кредитор по закінченню цього терміну звертає стягнення на майно позичальника, на заставлене майно та ін. у порядку, визначеному цим договором, відповідними договорами застави та законодавством України.

Виконання зобов`язань за кредитним договором, окрім іншого (іпотеки, застави тощо), забезпечено порукою ОСОБА_1 на підставі договору поруки № П-2005469 від 21 січня 2011 року, укладеного між ним та ПАТ «Дельта Банк», із змінами та доповненнями (а.с. 138-139 т. 1), згідно з яким, поручитель взяв на себе зобов`язання відповідати за невиконання зобов`язань ТзОВ «Яблуневий дар» за договором кредитної лінії від 21 січня 2011 року №ВКЛ-2005469 в повному обсязі, а тому в силу вимог ст.ст. 543, 553, 554 ЦК України він є солідарним з позичальником боржником перед банком. Цей договір набирає чинності з дати його укладення (п. 6.2) та укладений на виконання положень п. 1.3 статті 1 («Предмет договору») кредитного договору.

15 квітня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладений додатковий договір № 2 до договору поруки від 21 січня 2011 року № П-2005469, яким внесені зміни до пункту 1.1. статті 1 договору поруки, згідно з якими розмір кредиту збільшено до суми 33 000 000,00 євро, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 20 січня 2016 року (а.с. 139 зворот т. 1).

З наданого ПАТ «Дельта Банк» розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 24 червня 2015 року (а.с.103-105 т.1) вбачається, що останній платіж за користування кредитом позичальником було внесено 16 січня 2015 року.

Згідно пункту 2.7 статті 2 кредитного договору із змінами внесеними Додатковим договором № 27 від 27 грудня 2013 року (а.с. 136 зворот т. 1), зокрема, щодо умов сплати процентів за користування кредитом, проценти нараховані в листопаді місяці 2013 року мали бути сплачені не пізніше 10 числа в січні місяці 2014 року, і 10 січня 2014 року позичальником було вчинено платіж.

Згідно цього ж пунку договору із змінами від 27 грудня 2013 року проценти за користування кредитом нараховані в інші місяці підлягали до сплати не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом. Тобто, відсотки за користування кредитом, нараховані у грудні 2013 року за цими умовами договору мали бути сплачені до 10 січня 2014 року.

З розрахунку заборгованості пені за несвоєчасне повернення кредиту вбачається, що за період з 11 по 27 січня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 891 891, 89 євро (т. 1 а.с. 104).

З розрахунку заборгованості пені за несвоєчасне повернення процентів за період з 11 по 12 січня 2014 року сума заборгованості складала 244 948, 45 євро ( т.1 а.с. 104 зворот).

Вже з 11 січня 2014 року банк почав нараховувати пеню за несвоєчасне повернення кредиту та процентів за користування кредиту, і згідно розрахунку (т. 1 а.с. 104 - 104 зворот) такі нараховувались кожного місяця, починаючи з 11 січня 2014 року по 24 червня 2015 року.

З розрахунку також вбачається, що у лютому 2014 року позичальник взагалі не вносив платежі, а наступний частковий платіж вніс аж 06 березня 2014 року.

23 жовтня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» пред`явив позичальнику ТзОВ «Яблуневий дар» письмову претензію про погашення поточної заборгованості за кредитним договором (а.с. 44- 46 т. 3).

06 лютого 2015 року ПАТ «Дельта Банк» пред`явив позичальнику ТзОВ «Яблуневий дар» письмову претензію (а.с. 166-168 т. 1) про дострокове повернення усієї суми кредиту, в якій просив розглянути претензію у строк до наступного робочого дня включно та сплатити заборгованість в розмірі 11742435, 21 Євро в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати, без врахування пені та штрафних санкцій, повідомивши, що у разі невиконання претензії, банк буде звертатись з вимогою про примусове стягнення заборгованості до Постійно діючого Третейського суду відповідно до пункту 7.1 кредитного договору.

Також в цій претензії банк попередив, що у разі несплати заборгованості у тридцятиденний строк, банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмети іпотеки (застави) згідно укладених з банком іпотечних договорів та договорів застави в позасудовому порядку шляхом звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису та в судовому порядку шляхом подання позовів про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) (т.1 а.с.159-161, 166-168).

З пояснень та письмових документів, які надало ТзОВ «Яблуневий дар» (а.с. 1-11, 24, 34-85 т. 2), також встановлено, що у відповідь на вказану претензію товариство подало банку заяви про припинення зобов`язань за кредитним договором зарахуванням зустрічних вимог, які на той час не були визнані судами недійсними.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя, виходив з того, що у ТзОВ «Яблуневий дар» виникла заборгованість внаслідок невиконання умов кредитного договору, а також з того, що надіславши вимогу про дострокове погашення заборгованості 06 лютого 2015 року, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, та звернувся до суду із зазначеним позовом 06 серпня 2015 року, тобто без пропуску шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, у зв`язкуз чим і відхилив доводи зустрічного позову, про те, що порука припинилась 07 серпня 2015 року.

Однак, колегія суддів з такими висновками суду першої інтосанції не погоджується, оскільки вони є помилковими та не ґрунтуються на доказах, які були подані суду самим позивачем разом з позовною заявою і є в матеріалах справи.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредиторомяк солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким встановлено обсяг обов`язків боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Правила частини четвертої статті 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в якихстрок дії поруки або строк основного зобов`язання встановлений не був.

Відповідно на вказані строки не поширюється положення частини п`ятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин.

Не пред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

У договорі поруки від 21 січня 2011 року, укладеному між ТзОВ «Яблуневий дар» та ПАТ «Дельта Банк» за № НОМЕР_1 та додаткових угодах № 1 та № 2, не встановлено строку, після якого порука припиняється.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинитичи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договоромпоруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашеннякредиту одноразовим платежем).

Відповідно до умов договору кредитної лінії № ВКЛ-2005469, укладеного 21 січня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» (правонаступником якого є ТОВ "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста) та ТОВ «Яблуневий дар», із внесеними змінами, кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом є 20 січня 2016 року.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідно до пункту 4.3 статті 4 («Відповідальність сторін») кредитного договору у випадку невиконання позичальником зобов`язань, визначених пунктом 3.3 цього договору, протягом більше 10 (десяти) календарних днів від дня закінчення строку, встановленого для їх виконання цим договором, на одинадцятий календарний день строк користування кредитом вважається таким, що закінчився, та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити наявну заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором дія цього договору припиняється. Виконання позичальником даного обов`язку не потребує від кредитора надіслання жодних попередніх письмових повідомлень та/або вимог до позичальника.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

З аналізу змісту пункту 4.3 кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом.

Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання.

Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.

За аналогічних обставин Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 15 червня 2020 року по справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987св19) прийшла до висновку, що наявні підстави для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі 756/11460/15-ц (провадження № 61-18170св18) та від 05 лютого 2020 року у справі № 534/711/16-ц (провадження № 61-11080св19) про те, що обумовлена в пункті 4.3 кредитного договору зміна строку виконання основного зобов`язання можлива лише за наявності одночасно двох умов: виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості та письмове повідомлення його банком про припинення строку користування кредитом.

На час ухвалення оскаржуваного рішення, зазначений правовий висновок був відсутній, відтак не міг бути врахований судом першої інстанції на виконання вимог частини четвертої статті 263 ЦПК україни.

Окрім того, слід наголосити на тому, що у даній справі пунктом 4.3 статті 4 («Відповідальність сторін») кредитного договору передбачено не лише зміну строку виконання основного зобов`язання у випадку невиконання позичальником зобов`язань, визначених пунктом 3.3 цього договору, і що після повного погашення заборгованості позичальника за цим договором дія цього договору припиняється, а й те, що при цьому виконання позичальником даного обов`язку не потребує від кредитора надіслання жодних попередніх письмових повідомлень та/або вимог до позичальника.

Таким чином, виходячи з системного аналізу умов договору кредитної лінії із наступними змінами та розрахунків заборгованості, колегія суддів приходить до висновку, що змінами, щодо умов сплати процентів, внесеними у пункт 2.7 статті 2 кредитного договору додатковим договором № 27 від 27 грудня 2013 року (а.с. 136 зворот т. 1) наступний строк виконання зобов`язання за кредитним договором був встановлений на 10 січня 2014 року.

Починаючи з 11 січня 2014 року почалось нарахування пені на заборгованість по відсотках та на тіло кредиту, така нараховувалась, починаючи з 11 січня 2014 року по 24 червня 2015 року щомісячно, що свідчить про неналежне виконання зобов`язань боржником щомісячно протягом всього вище вказаного періоду. Наведене спростовує пояснення представника позивача в суді апеляційної інстанції про погашення боржником заборгованостей за попередні місяці у наступні місяці, тобто відсутність заборгованості, і відсутність, таким чином, у позичальника підстав для звернення з позовом в суд у передбачений законом шестимісячний строк.

Тобто, з 10 січня 2014 року ТОВ «Яблуневий дар» припинив належне виконання зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з порушенням термінів оплати чергових платежів, а тому за умовами пункту 4.3 кредитного договору строком повернення кредиту (повного погашення) вважається 21 січня 2014 року - одинадцятий календарний день у зв`язку з невиконання позичальником зобов`язань, визначених пунктом 3.3 цього договору (протягом більше 10 календарних днів від дня закінчення строку, встановленого для їх виконання цим договором).

Оскільки з 21 січня 2014 року строк користування кредитом вважається таким, що закінчився, то позивач за первісним позовом звернувшись в суд з позовом 31 серпня 2015 року пропустив шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до поручителя, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, у редакції чинній на час спірних правовідносин.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що порука за неналежне виконання ТОВ «Яблуневий дар» умов договору кредитної лінії за № ВКЛ-2005469 від 21 січня 2011 року є припиненою з 21 липня 2014 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для припинення поруки, а відтак і про часткове задоволення первісного позову про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку, що порука припинилась саме 21 липня 2014 року, то ні претензія від 23 жовтня 2014 року за № 2/01-17/11854, в якій банк вимагав погасити прострочену заборгованість за кредитом, процентами, пеню та штаф і не вимагав дострокового повернення частини позики, що залишилась, ні претензія від 06 лютого 2015 року (а.с. 159-161, 166-168 т. 1) про зміну строку виконання основного зобов`язання, не мають будь-якого правового значення щодо припиненої поруки.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що ПАТ «Дельта Банк», пред`явивши 23 жовтня 2014 року претензію ТОВ «Яблуневий дар» (а.с. 44 - 46 т. 3) визнало, що вже в період з 11 січня 2014 року по жовтень 2014 року мало місце неналежне виконання ТОВ «Яблуневий дар» зобов`язань за кредитним договором.

Не заслуговує на увагу і посилання представника позивача на те, що порука не була припинена так як останній платіж позичальником було внесено 16 січня 2015 року. Адже після зміни строку виконання зобов`язання (21 січня 2014 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.3 кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати.

Така правова позиція у справах з аналогічних правовідносин викладена у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 203/4747/15 (провадження № 61-18325св19), від 09 жовтня 2019 року у справі № 752/7707/15 (провадження № 61-12658св18), від 27 березня 2019 року у справі № 357/16099/15-ц, від 20 лютого 2019 року у справі № 370/1877/15-ц, та у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16.

Відповідно до пункту 5.3. статті 5 ("Особливі умови") кредитного договору сторони домовились, що невиконання або неналежне виконання (прострочення виконання тощо) позичальником будь-якого свого зобов`язання за договором та/або за будь-якими іншими договорами, що укладені з позичальником та кредитором, є подіями, при настанні яких припиняється кредитування кредитором позичальника, а позичальник здійснює дострокове повернення отриманого кредиту, сплачує кредитору проценти за користування кредитом, комісії та можливі штрафні санкції. Для цього кредитор надає під розписку уповноваженій особі або надсилає рекомендованим листом позичальнику відповідну письмову вимогу. У випадку непогашення зазначеної у вимозі суми в термін, зазначений в вимозі, кредитор по закінченню цього терміну звертає стягнення на майно позичальника, на заставлене майно та ін. у порядку, визначеному цим договором, відповідними договорами застави та законодавства України.

З викладеного вбачається, що положення п. 5.3. статті 5 кредитного договору віднесено до особливих умов, і як вбачається з тексту, стосується звернення стягнення на заставне майно позичальника через невиконання або неналежне виконання (прострочення виконання тощо) позичальником будь-якого свого зобов`язання за договором та/або за будь-якими іншими договорами, що укладені з позичальником та кредитором та не стосується договору поруки укладеного між поручителем та кредитром.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що: «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобтоз укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що «відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівеньтлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат.verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party)».

На підставі вище викладеного колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції відповідно до якого, зміна строку виконання основного зобов`язання можлива лише при дотриманні умов визначених у п. 5.3. статті 5 кредитного договору та, що назва "Особливі умови" кредитного договору має вирішальне значення для тлумачення цих умов.

Позовні вимоги за зустрічним позовом не змінювались і не уточнювались. І оскільки під час розгляду первісного позову про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором встановлено, що порука припинилась ще 21 липня 2014 року, що стало підставою для відмови у задоволенні первісного позову, колегія суддів приходить до переконання, що позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 щодо припинення поруки з 07 серпня 2015 року є безпідставними, так як обставини, які відбувались після припинення поруки 21 липня 2014 року, вже не впливали на характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами у справі.

Що стосується пояснень представника позивача в суді апеляційної інстанції про те, що порука не може припинитись щодо всього зобов`язання загалом, а припиняється лише щодо почергових платежів, колегія суддів такі до уваги не приймає з наступних підстав.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Отже, в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14.

У даній справі встановлено, щоза умовами пункту 4.3 кредитного договору у зв`язку з невиконання позичальником зобов`язань, визначених пунктом 3.3 цього договору (протягом більше 10 календарних днів від дня закінчення строку, встановленого для їх виконання цим договором) строк виконання такого було змінено і строком повернення всього кредиту (повного погашення), а не його частин, вважається 21 січня 2014 року - одинадцятий календарний день. Тобто з 21 січня 2014 року почергові платежі припинено.Оскільки з 21 січня 2014 року строк користування кредитом вважається таким, що закінчився, то позивач за первісним позовом, звернувшись в суд з позовом 31 серпня 2015 року пропустив передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, у редакції чинній на час спірних правовідносин, шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до поручителя щодо повернення всього кредиту, а не лише стосовно його частини, а відтак і порука за неналежне виконання ТзОВ «Яблуневий дар» умов договору кредитної лінії за № ВКЛ-2005469 від 21 січня 2011 року є припиненою з 21 липня 2014 рокув цілому, а не до частини зобов`язань.

Тому у цій частині колегія суддів вважає пояснення представника позивача необґрунтованими та юридично неспроможними.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 2 статті 376 ЦПК України(у редакціїЗакону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із статтею 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно із частиною 1, пунктами 1, 2 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні як первісного, так і зустрічного позову, то з ОСОБА_1 на користь ТзОВ "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" підлягає стягненню 1 799 грн. 80 коп. понесених судових витрат (1 218 грн. 00 коп. за подачу апеляційної скарги на ухвалу Франківсвького районного суду м. Львова від 07 жовтня 2015 року про повернення позовної заяви, та 581 грн. 80 коп. за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 17 серпня 2016 року в частині зустрічного позову), а з ТзОВ "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" на користь ОСОБА_1 - 5 481 грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги на оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині первісного позову).

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кулака Ігоря Олександровича задовольнити частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 28-29 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" до ОСОБА_1 , за участю третьої особи - ТОВ "Яблуневий дар" про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії № ВКЛ-2005469 від 21 січня 2011 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста", та ТОВ «Яблуневий дар», яка утворилась станом на 24 червня 2015 року у розмірі 898 823 883 грн. 95 коп.(вісімсот дев`яносто вісім мільйонів вісімсот двадцять три тисячі вісімсот вісімдесят три грн. 95 коп.) та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" за участю третьої особи - ТОВ "Яблуневий дар" про визнання поруки за договором № П-2005469 від 21 січня 2011 року, укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста", припиненою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" ( 040890, м. Київ, вул. О.Терьохіна, буд 8А, офіс 111, ) 1 799 грн. 80 коп. (одна тисяча сімсот дев`яносто дев`ять грн. 80 коп.) понесених судових витрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" (040890, м. Київ, вул. О.Терьохіна, буд 8А, офіс 111, на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 5 481 грн. 00 коп. (п`ять тисяч чотириста вісімдесят одна грн. 00 коп.) понесених судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 березня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.