ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2021 року

м. Чернівці

справа № 716/1839/20

провадження №22-ц/822/787/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Височанської Н.К., Одинака О.О.

секретаря Тодоряка Г.Д.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_5

відповідач Заставнівська міська рада Чернівецької області, ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27 травня 2021 року, головуючий у першій інстанції Сірик І.С.

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 , ОСОБА_5 з у жовтні 2020 року вернулися до суду з позовом до Заставнівської міської ради Чернівецької області, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення.

Посилалися на те, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частки будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 є власником 2/3 часток будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 набуто право власності на будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 у жовтні здійснено будівництво паркану по АДРЕСА_1 , частиною якого зайнято земельну ділянку, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

За повідомленням Заставнівського відділу головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області у грудні 2018 року довідались про рішення 15 сесії 24 скликання Заставнівської міської ради Чернівецької області від 26 лютого 2004 року про передачу ОСОБА_6 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 0,0998 га, в тому числі для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0417 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,0581 га.

Зазначали, що рішення 15 сесії 24 скликання Заставнівської міської ради Чернівецької області від 26 лютого 2004 року не відповідає вимогам законодавства, порушує права ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на отримання у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є власниками 56,9% житлового будинку, господарських будівель та спору по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 43,1%, розмір земельної ділянки ОСОБА_3 орієнтовно мав би складати 0,0387 га, ОСОБА_5 не підписано акт погодження меж земельної ділянки від вересня 2003 року та схему взаємо поділу земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Просили визнати рішення 15 сесії 24 скликання Заставнівської міської ради від 26 лютого 2004 року в частині передачі у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0417 га по АДРЕСА_2 незаконним та скасувати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27 травня 2021 року у позові відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до Заставнівської міської ради Чернівецької області, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає про порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, фактично здійснення рішенням 15 сесії 24 скликання Заставнівської міської ради від 26 лютого 2004 року поділу земельної ділянки між співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , порушення права ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на отримання у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є власниками 56,9% житлового будинку, господарських будівель та спору по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 43,1%, розмір земельної ділянки ОСОБА_3 орієнтовно мав би складати 0,0387 га.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до Заставнівської міської ради Чернівецької області, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для захисту права ОСОБА_1 , ОСОБА_5 у спосіб визнання рішення 15 сесії 24 скликання Заставнівської міської ради від 26 лютого 2004 року в частині передачі у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0417 га по АДРЕСА_2 незаконним та скасування.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про недоведеність протиправності рішення 15 сесії 24 скликання Заставнівської міської ради від 26 лютого 2004 року в частині передачі у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0417 га по АДРЕСА_2 , порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає в частині.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 06 жовтня 2014 року №27705150 ОСОБА_1 належить 1/3 частини будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 належить 2/3 частини будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 06 жовтня 2014 року №27707055.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 грудня 1993 року квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Рішення 15 сесії 24 скликання Заставнівської міської ради Чернівецької області від 26 лютого 2004 року передано ОСОБА_6 безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,0998 га, в тому числі для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0417 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,0581 га.

ОСОБА_8 прийнято спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_6 .

Рішенням виконавчого комітету Заставнівської міської ради від 07 вересня 2017 року № 100 виокремлено в окремий господарський номер квартиру АДРЕСА_4 .

ОСОБА_8 та ОСОБА_3 вчинено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької област Бурдейним Ю.І. 8 грудня 2017 року, за яким ОСОБА_3 набуто право власності на земельну ділянку площею 0,0417 га кадастровий номер :03:006:0021 цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

За змістом ч.1 та 2 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно із ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

На підставі ч.2 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).

Земельний кодекс України є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З аналізу наведеного вбачається, що у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних правовідносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останні просили ухвалити судове рішення, є визнання рішення 15 сесії 24 скликання Заставнівської міської ради від 26 лютого 2004 року в частині передачі ОСОБА_6 у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0417 га по АДРЕСА_2 протиправним та скасування.

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 зазначалися порушення права на отримання у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 , порушення законодавства.

Ураховуючи наведене має місце спір між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та Заставнівською міською радою Чернівецької області, ОСОБА_6 (правонаступником ОСОБА_8 ) з правовідносин набуття ОСОБА_6 у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд площею 0,0417 га по АДРЕСА_2 .

Натомість, правонаступника ОСОБА_8 , яка є спадкоємцем ОСОБА_6 , не залучено до участі у справі.

Відповідно належним відповідачем (співвідповідачем) у справі є правонаступник ОСОБА_8 , яка є спадкоємцем ОСОБА_6 , право власності якої на земельну ділянку оспорюється.

На підставі ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до пункту 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За змістом частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

На підставі ч.2 наведеної норми якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом наведеної норми процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Пунктом 4 ч.2 ст.197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Разом з тим суд першої інстанції не визначився зі складом осіб, які беруть участь у справі, не роз`яснив право залучити до у часті у справі співвідповідачем правонаступника ОСОБА_8 , яка є спадкоємцем ОСОБА_6 .

Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. п. 11, 13постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На стадії апеляційного провадження суд позбавлений можливості вирішити питання про залучення до участі у справі співвідповідачем правонаступника ОСОБА_8 , яка є спадкоємцем ОСОБА_6 .

У такому разі суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання рішення 15 сесії 24 скликання Заставнівської міської ради від 26 лютого 2004 року в частині передачі у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0417 га по АДРЕСА_2 неправомірним та скасування на порушення норм процесуального права.

На підставі ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004 зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької област Бурдейним Ю.І. 8 грудня 2017 року, ОСОБА_3 набуто право власності на земельну ділянку площею 0,0417 га кадастровий номер :03:006:0021 цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права (такий висновок міститься у п. 7.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).

Статтею 204 ЦК України встановлюється презумпція правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

З огляду на наведене позов ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання рішення 15 сесії 24 скликання Заставнівської міської ради від 26 лютого 2004 року в частині передачі у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0417 га по АДРЕСА_2 незаконним та скасування не є ефективним способом захисту порушеного права, з огляду на те, що задоволення позовних вимог не призведе до поновлення порушених прав ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , оскільки договір між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької област Бурдейним Ю.І. 8 грудня 2017 року, є чинним та не оспорений.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи, що судом першої інстанції ухвалено правильне по суті рішення про відмову у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до Заставнівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання рішення 15 сесії 24 скликання Заставнівської міської ради від 26 лютого 2004 року в частині передачі у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0417 га по АДРЕСА_2 незаконним та скасувати, рішення підлягає зміні в мотивувальній частині з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 27 травня 2021 року змінити в мотивувальній частині, виклавши в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 14 вересня 2021 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді Н.К. Височанська

О.О. Одинак