Справа № 570/3077/18 Головуючий у 1 інстанції: Красовський О. О.
Провадження № 22-ц/802/387/21 Категорія: 66 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Матвійчук Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що на праві спільної часткової власності їм належить житловий будинок АДРЕСА_1 . В цьому помешканні зареєстрований відповідач. Він проживав у будинку до того часу, як була жива матір позивачів ОСОБА_5 .. Також з її дозволу у цьому будинку була проведена реєстрація відповідача. Проте, після смерті ОСОБА_5 відповідач залишив будинок, та перейшов проживати у інше помешкання. За відповідачем, як колишнім членом сім`ї ОСОБА_5 , не зберігається житлове приміщення, а тому він втратив право на користування цим майном. Відповідач не є членом сім`ї позивачів; з ним не укладалися договори найму, оренди, чи інші договори, які б надавали право на подальше проживання у будинку АДРЕСА_1 .

Просять визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 . Вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 червня 2019 року позов в даній справі задоволено.

Ухвалено ОСОБА_4 визнати таким, що втратив право на користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 09 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24червня 2019року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року постанову Рівненського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року скасовано. Справу № 570/3077/18 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розпорядженням Рівненського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 червня 2019 року передано на розгляд Волинському апеляційному суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Задовольняючи позов в даній справі, суд першої інстанції констатував про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_2 , у зв`язку з відсутністю без поважних причин понад один рік.

Однак такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі є власниками будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 згідно договору дарування № 5314 від 31.12.2004 року. Згідно витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на будинок належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію нерухомого майна по 1/3 частині кожному.

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований у зазначеному будинку з 24.01.1990 року, та проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_5 (мати позивачів), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_5 на початку листопада 2017 року відповідач добровільно залишив будинок АДРЕСА_1 .

Відповідач з листопада 2017 року має інше постійне місце проживання.

Позивачі не заперечували, що ОСОБА_6 проживав з їх мамою ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу та був членом її сім`ї.

Стверджували, що з листопада 2017 року ОСОБА_6 не приймає участі в утриманні будинку АДРЕСА_1 .

З відповідачем не укладалися договори найму житлового приміщення, договори оренди, тощо, щодо його проживання у будинку АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду, позивачі визначили правовими підставами заявленого позову норми ч. 2 ст. 405 ЦК України за змістом якої члени сім`ї власника майна втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла за законом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3,статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства ( ч.1, 2 ст. 319 ЦК України).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статті 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом ( ст. 405 ЦК України).

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

В суді апеляційної інстанції позивачі, кожен зокрема, вказали, що після смерті їхньої матері, відповідач з кінця жовтня 2017 року перестав проживати в спірному будинку. Стосунки між ними стали напруженими та неприязними, почали виникати конфлікти спровоковані поведінкою ОСОБА_4 . В жовтні 2017 року самі позивачі замінили замки на дверях, та новий ключ відповідачу не давали.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом до суду позивачі звернувся у липні 2018 року, тобто, до спливу річного строку, передбаченого ст. 405 ЦК України на яку вони покликались.

За таких обставин вважати, що наявні підставі для вирішення питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст.405 ЦК України не можна, оскільки такі вимоги є передчасними.

Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили, що відповідач забезпечений іншим житлом, яке обрав місцем свого постійного проживання.

Позивачі не надали належних та беззаперечних доказів про безповажність не проживання ОСОБА_4 за адресою його реєстрації та втрату ним інтересу до даного житла, зважаючи на подану відповідачем апеляційну та касаційну скарги на рішення суду першої інстанції..

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею статті 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване в даній справі рішення про задоволення позову ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: