Справа № 214/5262/20
2/214/262/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 березня 2021 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Гриня Н.Г.,

при секретарі судового засідання Кушнерук Ю.А.,

за відсутності сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом 29.07.2020 року, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 11.11.2008 року в загальному розмірі 21499 грн. 88 коп. та судові витрати 2102 грн.00 коп.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 11.11.2008 року відповідно до укладеного договору №б/н ОСОБА_1 отримала кредит в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування нею за ставкою в розмірі встановленому «Тарифами Банку», що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті www.privatbank.ua з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 11.11.2008 року ОСОБА_1 підписала Довідку про умови кредитування. У разі виникнення прострочення зобов`язання за кредитом згідно п. 2.1.1.12.2.1 Договору передбачена сплата процентів у подвійному розмірі. Відповідач підтвердила згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському інтернет-сайті www.privatbank.ua складають між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобов`язання банк виконав, натомість позичальник покладені на неї обов`язки належним чином не виконувала, в результаті чого станом на 20.09.2020 року утворилась заборгованість в сумі 21499 грн. 88 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту 16186 грн. 49 коп.; заборгованість за пенею - 5313 грн. 39 коп., яку представник позивача просить суд стягнути з позичальника в примусовому порядку.

Не погоджуючись з пред`явленими вимогами представник відповідача ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 надала відзив на позовну заяву в якому вказала, що позовні вимоги не визнають, з наступних підстав. Так, у позовній заяві позивач, що з 01.09.2019 року почала діяти нова редакція Умов та Правил та згідно п. 2.1.1.2.12 Умов та Правил сторони дійшли згоди, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту , клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту , а також суми від суми неповернутого в строк кредиту , які у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України встановлюють за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% для картки «Універсальна», 84,0% для картки «Універсальна голд». З даного виходить, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в односторонньому порядку вніс зміни до Умов та Правил надання банківських послуг, тобто позивачем внесено зміни до договору про надання банківських послуг в частині визначення порядку та розміру стягнення процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій. Позивач обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення проценті та неустойки посилався на Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг. Однак, матеріали справи не містять підтвердження , що саме ці Витяг з тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився та погодився з ними, підписуючи анкету-заяву. Крім того, роздруківка з сайту не може бути доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони , яка може вносити відповідні зміни в Умови та правила надання споживчого кредиту, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року і не спростовано позивачем при розгляді даної справи. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ не визнаються ним та містять його підпису , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02.06.2007 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів , а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважать, що при укладенні договору ним з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» банк дотримався вимог , передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист пав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про як вважав узгодженим банк. Інший б висновок не відповідач принципу справедливості м добросовісності та розумності та уможливи покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягаря з`ясування змісту кредитного договору. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Великої палати Верховного суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. Щодо тіла кредиту, то в Анкеті-заяві зазначено кредитний ліміт 500 грн. зі строком дії до жовтня 2012 року. Але, в позові та довідці зазначено, що зміна кредитного ліміту відбувалась поступово, а саме: 19.11.2008 року 500 грн., 05.08.2019 року 1600 грн., 14.12.2009 року 2400 грн., 15.04.2010 року - 4000 грн., 12.09.2010 року 7 8000 грн., 27.02.2011 року 9800 грн., 20.03.2011 року - 11 800 грн., 31.01.2017 року 12 200 грн., 1907.2018 року 0,00 грн. Тому незрозуміло з яких підстав позивач нарахував відповідачу заборгованість за тілом кредиту в розмірі 16 186,49 грн. Враховуючи, що позивачем не надано належних доказів отримання відповідачем кредитного ліміту у розмірі обумовленому у позові , що є його процесуальним обов`язком, тому відсутні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку Крім того, 19.07.2018 року відбулась зміна кредитного ліміту та становить 0,00 грн., з даного виходить, що кредитний ліміт погашений. Крім того, відповідачем погашено за поточним тілом кредитом 9 006,78 грн., погашено заборгованість за простроченим тілом кредиту 28 769,30 грн., тобто разом 37 776,08 грн., що у 3 рази більше ніж ОСОБА_1 отримала від позивача. Тобто, ОСОБА_1 повернула позивачу отримані грошові кошти у повному обсязі та сплатила штрафні санкції.

24.11.2020 року представником позивача надано відповідь на відзив в якому крім обставин викладених у позовній заяві вказано, що відповідно до Умов та правил надання банківських послуг Банк має право вносити зміни до правил користування електронним платіжним засобом. Відповідно до виписки по рахунку вбачається, що відповідач з 05.01.2009 року активно почав користуватись , а саме з 05.01.2009 року (знімала готівку у банкоматах, поповнення кредитного рахунку. Користуючись кредитним лімітом відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження про не знання тарифів не відповідають дійсним обставинам справи. Більш того, згідно виписки по рахунку, яка є первинним документом, вбачається, що до певного часу відповідач виконувала належним чином умови договору, що свідчить про знання умов кредитування. На даний час відповідач не виконала належним чином зобов`язання, тому позовні вимоги банку слід задвольнити.

Ухвалою суду від 11.08.2020 року відкрито провадження у справі та прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позові просив розглядати справу за його відсутності, не заперечує щодо винесення заочного рішення.

Представник відповідача ОСОБА_2 правом присутності не скористувалась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності в порядку письмового провадження.

Суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, суд постановив ухвалити по справі рішення на підставі наявних доказів.

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 11 листопада 2008 року ОСОБА_1 отримала в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок - емітовану банком кредитну картку № НОМЕР_1 (а.с. 29). При цьому, як слідує з довідки про зміну умов кредитування, за картковим рахунком відповідача кредитний ліміт неодноразово змінювався, а саме: встановлення кредитного ліміту 500 грн. 19.11.2008 року, збільшено до 9 800 грн. 27 лютого 2011 року, збільшено до 11 800 грн. 20 березня 2011 року, збільшено до 12 200 грн. 31 січня 2017 року, остаточно встановлено ліміт на рівні 0 грн. 19 липня 2018 року (а.с.27).

З 21 травня 2018 року найменування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що не є перетворенням юридичної особи. Державну реєстрацію змін в найменуванні банку проведено 14 червня 2018 року.

До анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 11.11.2008 року, позивачем долучено підписану позичальником ОСОБА_1 довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, розміщених на офіційному веб-сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с.30, 31-40).

Як слідує з довідки про умови кредитування, за користування кредитними коштами позичальник сплачує проценти за погодженою сторонами ставкою 2,5% в місяць (а.с.30, зворот а.с. 29) та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості пеня = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = базова процента ставка за договором /30 нараховується за кожен день прострочки кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але неменше 10 грн. в місяць, нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочки по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму більше 50 грн.

Згідно з наданим банком розрахунком (а.с.5-17), заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором №б/н від 11 травня 2011 року станом на 31 березня 2020 року складає 143 829 грн. 72 коп., з яких: за тілом кредиту - 1920 грн. 00 коп., по процентам за користування кредитом 136 996 грн. 58 коп., пеня - 4913 грн. 14 коп.

Між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем кредитних зобов`язань та наявності правових підстав для стягнення заборгованості в судовому порядку. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог з дотриманням принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо: 1) такі Умови не містять підпису позичальника; 2) не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи анкету-заяву позичальника.

Так, надані позивачем Умови та правила не містять підтверджень, що саме їх в наданій суду редакції розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент виникнення правовідносин сторін взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за підвищеною ставкою та, зокрема, саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку щодо відсутності підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», дотримався вимог, передбачених чинним законодавством України про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

До того ж необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Отже, суд приходить до висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила надання банківських послуг, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.

Разом з тим, за приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що надані АТ КБ «ПриватБанк» по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач ОСОБА_1 , відповідно до наданого позивачем розрахунку та виписки з карткового рахунку вбачається доведеність факту отримання відповідачем кредитної картки із встановленим на ній кредитним лімітом, підписання довідки про умови кредитування, в якій вказані узгоджені сторонами процента ставка за користування кредитування, розміру неустойки (штрафу), активне користування нею, у тому числі після збільшення кредитного ліміту, в сукупності є свідченням наявності між сторонами кредитно-договірних зобов`язань. Так, з розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що відповідач активно користувалась кредитними коштами, частково погашаючи заборгованість, сплачуючи банку грошові кошти в різних розмірах, востаннє 07 травня 2020 року.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на 19.05.2020 року, відповідач, з урахуванням часткового виконання зобов`язань за кредитним договором, має заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 16 186,49 грн. (а.с.17).

При цьому, враховуючи довідку про встановлення кредитного ліміту, надану виписку, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 12200 грн. заборгованості за тілом кредиту, оскільки тіло кредиту не може перевищувати кредитний ліміт, а нарахування суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 16 186,49 грн. здійснено АТ КБ «ПриватБанк» шляхом списання з карткового рахунку процентів за прострочений кредит, що не є фактично використаними позичальником коштами та не може вважатися складовою заборгованості за тілом кредиту, а інших доказів збільшення кредитного ліміту суду не надано.

Позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів відповідно до встановленого кредитного ліміту 12200 грн., доказів того, що кредитний ліміт по кредитній карті відповідача було збільшено позивачем по справі не надано.

Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що визначено ст.628 ЦК України.

Із системного аналізу наведених норм слідує, що при здійсненні кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, банк повинен суворо дотримуватися умов, встановлених договором, у тому числі в частині формулювання назв таких нарахувань, проведенні їх розрахунку, що забезпечує прозорість і однозначність вимог банку.

Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Імперативним приписом ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.611, ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Як передбачено умовами кредитного договору (довідкою про умови кредитування, а.с.30), у випадку несвоєчасного погашення заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити банку неустойку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що за попереднім погодженням сторони передбачили покладення на позичальника цивільно-правової відповідальності за порушення виконання кредитних зобов`язань шляхом нарахування та стягнення пені.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно умов укладеного кредитного договору, сторони домовились, що договір є строковим, та відповідає строку дії картки. Кредитна картка є дійсною до останнього календарного дня зазначеного на ній місяця. По закінченню строку дії відповідна картка пролонгується банком на новий строк дії (якщо раніше, до початку місяця закінчення строку дії не надходило письмових заяв від позичальника про закриття карткового рахунку).

Так, як слідує з довідки ПРИВАТБАНК (а.с.28), банком здійснено випуск кредитної картки за кредитним договором №б/н за 201690 із встановленням строку її дії до 10/12 року. Після цього пролонгування строку дії кредитної картки здійснено 08.12.2011 року шляхом перевипуску нової картки в рамках кредитного договору , за №144839 до 10/15, за № НОМЕР_2 до 09/18 та НОМЕР_2 до 09/18 тобто до 30 вересня 2018 року. Після цього перевипуск картки не здійснювався, що є свідченням припинення строку дії договору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що за погодженням сторін, строк дії кредитного договору, який співпадає зі строком дії кредитної картки, визначено до 30 вересня 2018 року. Умовами укладеного договору не передбачено розмір відсотків за користування кредитними коштами та нарахування пені після закінчення дії договору. Вимог про застосування ст.625 ЦК України позивачем в рамках даного спору не заявлено, у зв`язку з чим суд вирішує спір виключно в межах заявлених вимог з дотриманням принципу диспозитивності в силу ст.13 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 438/489/16-ц вказано, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якого банк мав право на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, зазначивши, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак, у межах строку кредитування до закінчення дії кредитного договору, а саме 30 вересня 2018 року, відповідач ОСОБА_1 зобов`язана була повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період до 25 числа кожного місяця за погодженою сторонами ставкою 2,5% на місяць та сплатою пені за прострочення виконання зобов`язання. Оскільки строк дії даного кредитного договору закінчився із закінченням строку дії кредитної картки 30 вересня 2018 року, то у банка відсутні підстави нараховувати пеню за прострочення виконання зобов`язання даним кредитом, починаючи з 01 жовтня 2018 року. Як вбачається, із розрахунку заборгованості , пеня почалась нараховуватись АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з 01.07.2019 року після закінчення строку договору, а нарахування пені за несвоєчасність сплати на суму боргу від 100 грн. Анкетою-заявою та підписаною Довідкою про Умови кредитування не передбачено, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог про стягненні пені слід відмовити у повному обсязі.

Окремо слід зауважити, що право позивача нараховувати неустойку після закінчення строку дії договору припиняється та трансформується в ст.625 ЦК України.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачеві неустойки у вигляді пені.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані у розмір та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором №б/н від 11 листопада 2008 року станом на 19 травня 2020 року заборгованість за тілом кредиту 12 200 грн. 00 коп.

Посилання представника відповідача на відсутність боргу у зв`язку із його повною сплатою, судом не приймаються до уваги , оскільки крім тіла кредиту, заявою-анкетою було передбачено і сплату процентів за користування кредитом та на теперішній час наявна сума заборгованості, що вбачається із розрахунку заборгованості.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог (56,74%), згідно зі ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно частині задоволених вимог, що становить 1192 грн. 67 коп.

Керуючись ст.ст.509, 525-527, 530, 546, 548, 549, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, 280-284, 287, 354, 355 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (, юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського 1-д) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»:

- заборгованість за кредитним договором №б/н від 11.11.2008 року станом на 19.05.2020 року, у розмірі 12 200 (дванадцять тисяч двісті) грн. 00 коп.;

- судовий збір в розмірі 1192 (одна тисяча сто дев`яносто дві) грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати його складання шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 29.03.2021 року.

Суддя Н.Г. Гринь