Номер провадження: 22-ц/813/4627/21
Головуючий у першій інстанції Лічман Л.Г.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Сьомої Одеської державної нотаріальної контори про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на 1/4 частку квартири в порядку спадкування за законом та виділ в натурі 1/4 частки квартири ,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року, ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою про визначення строку для прийняття спадщини продовженим, яку було уточнено у судовому засіданні, у якій просила суд встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за позивачем право власності на 1/4 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та виділити зазначену частку в натурі.

В обгрунтування позовної заяви, апелянт зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її та відповідача мати - ОСОБА_3 , якій належала 1/2 частка у спірній квартирі. У жовтні 2015 р. позивачу стало відомо, що її рідна сестра - ОСОБА_2 є єдиним власником зазначеної квартири, оскільки після смерті матері нею було отримано свідоцтво про право на спадщину та здійснено реєстрацію права власності на неї.

Факт того, що позивач прийняла спадщину підтверджується вступом в управління спадковим майном, а саме наявності у неї ощадних книжок, посуду, книжок, земельної ділянки, що належали спадкодавцю. Оскільки вирішити мирним шляхом ситуацію, яка склалася між позивачем та відповідачем щодо спірного майна не вдалося, тому ОСОБА_1 змушена була звернутися з позовною заявою до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2017 рокув задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Сьомої одеської державної нотаріальної контори про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на ј частку квартири в порядку спадкування за законом та виділ в натурі ј частки квартири - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, відповідно до якого позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

В судове засідання, призначене на 23.09.2021 року, з`явилась відповідач ОСОБА_2 , від позивача ОСОБА_1 та Сьомої Одеської державної нотаріальної контори надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про що видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 . (а.с. 9)

Відповідач ОСОБА_2 є рідною сестрою позивача та народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками записано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . (а.с. 50)

З договору купівлі-продажу від 17.11.2000 р., зареєстрованого в реєстрі за № 6090 та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Євсєєвою Л.А., вбачається, що ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 купили в рівних частинах кожна ізольовану двохкімнатну квартиру під АДРЕСА_2 , загальною площею 45,1 кв.м., корисною площею 44,2 кв.м., житловою площею 30,7 кв.м. (а.с. 51)

Згідно довідки-характеристики КП «БТІ та РОН», виданої ОСОБА_2 для представлення в державну нотаріальну контору на предмет спадщини та листа КП «БТІ» ОМР від 30.01.2017 р. № 480571.72 значиться, що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована в кн. 8допк під реєстровим 37 стор. 201 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах по 1/2 за кожною. (а.с. 53)

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 64 років померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси. (а.с. 8, 49)

Після смерті ОСОБА_3 до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини від 06.08.2002 р. № 1086 звернулася лише ОСОБА_2 . Нотаріусом заведено спадкову справу № 765/02 (а.с. 48, 60)

Відповідно до адресної довідки № 039233 від 25.07.2002 р. ОСОБА_3 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , виписана 13.11.2000 р. (а.с. 55)

Згідно з Витягом з Єдиного реєстру спадкових справ видно, що заповітів та спадкових справ після смерті ОСОБА_3 немає. (а.с. 58)

Зі Свідоцтва про право на спадщину від 28.02.2003 р. у спадковій справі № 765/2002, зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 3-776-а, бланк ВАС 891769, видно, що спадкоємицею ОСОБА_3 є її дочка ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з Ѕ частини ізольованої квартири АДРЕСА_2 . (а.с. 57)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що наявність у ОСОБА_1 ощадних книжок спадкодавця ОСОБА_3 не є доказом вступу в управління спадковим майном, крім того позивач не довела суду, що саме протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, з 12.02.2002 р. по 12.08.2002 р., вона заволоділа спадковим майном (ощадними книжками, посудом, тощо) з метою прийняття спадщини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності і виділ ј частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 в натурі, суд першої інстанції зазначив, що вказані вимоги позивача є похідними від позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини, тому у їх задоволенні також слід відмовити.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР (ред. 1963 р., далі ЦК 1963 р.), яка була чинною на час відкриття спадщини, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 549 ЦК 1963 р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставині при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Прийняття спадщини за своєю правовою природою є односторонньою угодою (правочином), направленою на встановлення прав та обов`язків спадкоємця, а саме на набуття спадкоємцем права власності на майно спадкодавця. (ст. 41 та ст. 548 ЦК 1963 р.) Одним із способів прийняття спадщини за ст. 549 ЦК 1963 р. визнавалось: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

В поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, нею були вчинені дії, що свідчать про прийняття спадщини, а саме: ОСОБА_1 вважає, що фактично вступила в управління або володіння спадковим майном, оскільки відразу після смерті ОСОБА_3 до її фактичного володіння та управління відійшли Ощадні Книжки на вклади померлої, які були розміщені на банківських рахунках № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 . Дані Ощадні Книжки , як зазначає апелянт знаходяться у неї,станом і на сьогоднішній день. Крім того ОСОБА_1 зазначає, що після смерті її матері ОСОБА_3 , вона отримала Державний Акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0395 га, розташовану у АДРЕСА_4 . Вказана земельна ділянка належала на праві приватної власності померлій ОСОБА_3 . Отже, апелянт зазначає, що вищенаведене свідчить про те, що вона, як спадкоємець, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини вчинила дії, які свідчать про прийняття спадщини, а саме: фактично вступила в управління, володіння спадковим майном.

На вказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме у відповіді нотаріуса від 16.10.2015 р. № 4107/01-16 повідомлено ОСОБА_1 , що наявність ощадних книжок не є доказом вступу в управління спадковим майном, а також повідомлено, що такі книжки нотаріусу не надано.

Крім того, ОСОБА_1 не надала суду доказів та не довела ту обставину, що саме протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, з 12.02.2002 р. по 12.08.2002 р., вона заволоділа спадковим майном (ощадними книжками, посудом, тощо) з метою прийняття спадщини. Будь-яких дій щодо отримання коштів з ощадних книжок вона не вчиняла.

Щодо посилання позивача на оформлення земельної ділянки у Білгород-Дністровському районі Одеської області після смерті матері на своє ім`я, також не підтверджує вступу в управління або володіння спадковим майном, оскільки ОСОБА_1 не надано правовстановлюючий документ належності земельної ділянки саме спадкодавцю на праві власності.

До нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 звернулась лише зі спливом 13 років з останнього дня прийняття спадщини. Жодних доказів та обгрунтувань вказаному апелянт суду не надала, а лише посилається на те, що дізналась про належність матері спірної 1/2 частини квартири, приблизно у 2011 році. Однак дослідивши матеріали справи, апеляційний суд встановив, що ця обставина не знайшла свого підтвердження і спростована змістом позовної заяви ОСОБА_1 , в якій вона вказувала, що з відповідачем у них була домовленість про отримання нею після смерті матері 1/4 частки квартири, але сестра ввела її в оману і оформила 1/2 частку квартири особисто тільки на себе.

Так, як ОСОБА_3 померла ще ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно до приписів цивільного законодавства, яке діяло на той час, ОСОБА_2 06.08.2002 року, у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 ще з дня смерті її матері ОСОБА_3 було відомо про її право на прийняття спадщини, однак правом на звернення до нотаріальної контори в строки, встановлені цивільно-процесуальним законодавством не скористалась.

Верховний суд в своїй ухвалі від 06.07.2011 року (справа № 6-60228св10) зазначив, що за змістом п.п.1.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», положення ст. 1272 ЦК України 2003 року, ч.3 визначено право спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, вказане застосовується лише до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набрання чинності ЦК України 2003 року - 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року.

Крім того, в цій же ухвалі Верховний Суд зазначив, що ч.1 ст. 550 ЦК Української РСР 1963 року передбачено право спадкоємця на продовження строку на прийняття спадщини. Так, строк для прийняття спадщини, встановлений ст. 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними.

Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощями спадкоємця на вчинення дій.

Крім того, у справах, пов`язаних з продовженням строку для прийняття спадщини, наявність причин і їх поважність повинна встановлюватися судом не взагалі, а саме в шестимісячний строк від дня смерті кожного зі спадкодавців. Такого висновку дійшов Верховний Суд в ухвалі від 09.03.2005 року ( справа № 06-16022кс04).

На думку апеляційного суду, жодних поважних причин пропуску строку для звернення до нотаріальної контори з заявою для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлої ще ІНФОРМАЦІЯ_1 , апелянтом не наведено та доказів не надано.

Крім того, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що визнання права власності і виділ 1/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 в натурі є похідними від позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини, а тому у задоволенні цих позовних вимог слід також відмовити.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Сьомої одеської державної нотаріальної контори про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на 1/4 частку квартири в порядку спадкування за законом та виділ в натурі 1/4 частки квартири - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04.10.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С.Комлева

С.М.Сегеда