КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/23832/21

07 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Верес Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Базюченка Анатолія Олексійовича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2021 року, постановлену під головуванням судді Савицького О.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних,-

в с т а н о в и в:

01 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 640/24272/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року, визнано протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» щодо невключення ОСОБА_1 до переліку вкладників Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором поточного банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу» від 30.06.2015 року № 980-044-000000307, номер рахунку НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 .

Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський" Волкова Олександра Юрійовича подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 , як вкладника Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором поточного банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу» від 30.06.2015 року № 980-044-000000307, номер рахунку НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 .

Вказує на те, що на виконання рішення суду Фондом гарантування вкладів фізичних осіб 05.01.2021 року їй було виплачено 200 000,00 грн. на рахунок, відкритий у КБ «ПриватБанк».

Зазначає, що грошове зобов`язання відповідачем здійснено з простроченням строку, а саме з 15 липня 2016 року по 05 січня 2021 року включно, у зв`язку з чим їй завдано матеріальної шкоди внаслідок інфляційного знецінення належних їй коштів гарантованого відшкодування за її банківськими вкладами та неможливості користування такими вкладами протягом зазначеного періоду у розмірі 111 610,00 грн.

Вказує на те, що вона звернулась до відповідача з заявою - вимогою про виплату компенсації відповідно до ст. 625 ЦК України 03 червня 2021 року. У відповідь на її звернення відповідач зазначив, що відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду від 06.11.2020 року за № 1921, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження під час здійснення ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» здійснюються Фондом безпосередньо до моменту внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань» про ліквідацію банку, з огляду на зазначене, їй було відмовлено у виплаті компенсації відповідно до ст. 625 ЦК України за шкоду від прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вище викладене, просила суд стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь грошові кошти за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 15 липня 2016 року по 05 січня 2021 року, де кількість прострочених днів 1 635, інфляційне збільшення 84 740,00 грн. та 3% річних 26 870,00 грн., а разом - 111 610, 00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 27 серпня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Базюченко Анатолій Олексійович подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2021 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що заявлені ОСОБА_1 вимоги до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так як в позовній заяві ОСОБА_1 відсутні вимоги щодо визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності Фонду, як суб`єкта владних повноважень. Також зазначає, що позивачкою не заявлено вимог до відповідача з метою вирішення публічно - правового спору, а лише заявлено вимоги про відшкодування збитків, а тому дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду від 30.01.2019 року у справі № 826/12003/16 позови до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо ці вимоги не пов`язані з вимогою вирішити публічно - правовий спір.

Звертає увагу, що предметом позову у даній справі є стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заподіяних збитків на загальну суму 111 610, 00 грн.,а саме: 3% річних 26 870,00 грн. та інфляційних збитків - 84 740,00 грн. Позивачем не заявлялись вимоги щодо вирішення публічно - правового спору.

В судове засідання позивачка та її представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності .

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд першої інстанції посилався на те, що заявлені позивачкою вимоги слід розглядати за правилами адміністративного судочинства в порядку, визначеному КАС України.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI). Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

На підставі частин першої та другої статті 6 цього Закону, в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. гривень. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

У разі прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону № 4452-VI).

Нормами статті 27 цього Закону установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».

Відповідно до частини першої статті 28 цього Закону Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону НБУ, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом № 4452-VI. Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду, незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн. (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону № 4452-VI не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц, від 10 квітня 2019 року справі № 761/10730/18, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18 та від 18 вересня 2019 року у справі № 194/1149/17.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просить стягнути з Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» передбачені статтею 625 ЦК України три проценти річних, інфляційні втрати. Правовими підставами для стягнення цих сум позивачка зазначає несвоєчасну виплату їй Фондом гарантування вкладів фізичних осіб гарантованого відшкодування за договорами вкладу і договором банківського рахунку, укладеними з неплатоспроможним банком - ПАТ «Банк Михайлівський».

Вказані майнові вимоги заявлені позивачкою не до банку-боржника, а до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та стосуються правомірності дій останнього, пов`язаних із своєчасністю виплати позивачці гарантованого відшкодування.

Такий спір пов`язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що спір за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Вказані висновки суду першої інстанції узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18, та висновками об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 761/11256/17 та висновками Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 725/5833/16-ц.

Згідно вимог пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у відкритті провадження у даній справі з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про неправильність висновку суду першої інстанції про те, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як позивачкою не заявлено вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з метою вирішення публічно - правового спору, а лише заявлено вимоги про відшкодування збитків, колегія суддів відхиляє, оскільки вимоги ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних заявлені не до банку-боржника, а до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, вказане стягнення пов`язане із несвоєчасністю виплати позивачці Фондом гарантованого відшкодування, а тому суд прийшов до вірного висновку про те, що вказаний спір є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Щодо посилань представника позивача в апеляційній скарзі на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 30.01.2019 року у справі № 826/12003/16, колегія суддів зазначає, що фактичні обставини у цих справах є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.Вимоги позивачки у даній справі про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 15 липня 2016 року по 05 січня 2021 року (тобто за період невиплати Фондом відшкодування за вкладом) звернені позивачкою до Фонду та стосуються безпосередньо правомірності дій останнього, пов`язаних із виплатою ОСОБА_1 відшкодування за вкладом, відповідно, також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2021 року постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Базюченка Анатолія Олексійовича.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Базюченка Анатолія Олексійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2021 року.

Головуючий: Судді: