КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4166/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Борець Є.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року,

встановив:

у грудні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила збільшити розмір аліментів, встановлений рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2012 року в сумі 600 грн. щомісячно, та стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3 000 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття, посилаючись на те, що дитина перебуває на її утриманні, а відповідач сплачує аліменти, розмір яких є недостатнім для гармонійного розвитку сина. Також позивач просила стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину в розмірі 26 349 грн. 45 коп.

Рішенням Бориспільського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року позовні вимоги було задоволено, збільшено розмір аліментів та стягнуто додаткові витрати на дитину.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким збільшити розмір аліментів до 1 300 грн. та відмовити у задоволенні вимог про стягнення додаткових витрат на дитину, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення. а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Частиною 4 ст. 274 ЦПК України визначено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2012 року з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання їх спільного сина у розмірі 600 грн. на місяць. Позивач зазначала, що вказаний розмір аліментів є меншим, від встановленого законом мінімуму, грошових коштів в зазначеному розмірі для гармонійного розвитку дитини не вистачає, тоді як відповідач має можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі, у зв`язку з чим просила збільшити розмір аліментів до 3 000 грн.

В обґрунтування вимог про стягнення додаткових витрат на дітей позивач зазначала, що нею були понесені витрати по оплаті навчання сина на комп`ютерних курсах та придбання для розвитку його здібностей ноутбуку. За період навчання дитини на курсах нею було сплачено 20 700 грн., а вартість придбаного ноутбука з програмним забезпеченням становить 31 998 грн. 90 коп., у зв`язку з чим позивач просила стягнути з відповідача половину понесених витрат, що становить 26 349 грн. 45 коп.

Рішенням Бориспільського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року позовні вимоги було задоволено, збільшено розмір аліментів та стягнуто додаткові витрати на дитину.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що аліментів в розмірі 600 грн. недостатньо для гармонійного розвитку дитини, а відповідач має можливість сплачувати аліменти в розмірі, заявленому позивачем. Вирішуючи питання про стягнення додаткових витрат, суд виходив з того, що відповідач, як батько зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на сина, які є доведеними. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 182, 185, 192 СК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2000 року. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народився ОСОБА_3 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн., але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст. 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано його матеріальний стан. Зазначав, що у нього наявні кредитні зобов`язання, що свідчить про його незадовільний майновий стан, розмір аліментів, які просить стягнути позивач, значно перевищує мінімальний гарантований розмір аліментів, а тому просив збільшити розмір аліментів до 1 300 грн.. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

В статті 182 СК України закріплено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач працює експедитором в ТОВ «Експансія» та отримує заробітну плату, яка за період з січня 2019 року по березень 2019 року становила 37 292 грн. 53 коп. (після відрахування податку та військового збору - 30 020 грн. 50 коп.) (а.с.127), а за період з березня 2020 року по вересень 2020 року 88 615 грн. 05 коп. (після відрахування податку та військового збору - 71 335 грн. 10 коп.).

Доказів про те, що відповідач на утриманні має будь-яких інших осіб, крім спільного з позивачем сина, матеріали справи не містять.

Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Колегія суддів бере до уваги те, що відповідач при зверненні до суду апеляційної інстанції просив збільшити розмір аліментів до 1 300 грн., що становить близько 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та є мінімальним розміром аліментів, однак не обґрунтовував у зв`язку з чим з нього на утримання дитини мають стягуватись аліменти саме в мінімальному розмірі.

Доводи скаржника про наявність у нього кредитних зобов`язань в розмірі 19 682 грн. 35 коп. та 542 грн. 56 коп. також не свідчить про те, що його матеріальний стан не дозволяє йому сплачувати аліменти на дитину у розмірі, достатньому для її гармонійного розвитку.

Згідно з ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Відповідно до ч.2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення.

Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Відповідного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 26 серпня 2020 року (справа № 336/1488/19).

При зверненні до суду з позовом, позивач вказувала, що нею були понесені додаткові витрати на сина, обумовлені необхідністю розвитку його здібностей у сфері комп`ютерної освіти, в тому числі з урахуванням наміру дитини в подальшому навчатися за вказаним напрямом для здобуття професійної освіти.

Так, матеріали справи свідчать про те, що син сторін у справі ОСОБА_3 відвідував комп`ютерні курси у ФОП ОСОБА_5 , який здійснює діяльність з надання послуг за напрямом «інші види освіти» та «консультативні послуги у сфері комп`ютерних технологій». З виданої ФОП ОСОБА_5 довідки вбачається, що ОСОБА_3 відвідував курси протягом 24 місяців з березня 2017 року по червень 2019 року, вартість навчання становила 800 грн. на місяць з березня 2017 року та 950 грн. з вересня 2018 року. У вересні 2019 року ОСОБА_3 розпочав навчання у Київському коледжі комп`ютерних технологій та економіки НАУ.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що навчання дитини з метою здобуття професійної освіти не відноситься до додаткових витрат на дитину, що підтверджується висновком Верховного Суду, зробленого у справі « 336/1488/19. Разом з тим, вказані доводи апелянта не можуть бути підставою для скасування рішення суду і відмови у задоволенні вимоги про стягнення додаткових витрат, оскільки у вказаній відповідачем справі предметом розгляду було стягнення додаткових витрат саме на навчання дитини у вищому навчальному освітньому закладі за кордоном, тоді як в даній справі предметом розгляду є стягнення додаткових витрат на дитину, викликаних необхідність розвитку його здібностей, що в подальшому вплинуло на можливість здобувати професійну освіту.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підлягає відшкодуванню відповідачем і половина витрат на придбання ноутбука з програмним забезпеченням, оскільки розвиток здібностей дитини у сфері комп`ютерних технологій потребує відповідного комп`ютерного обладнання. Доводи апеляційної скарги про те, що повна вартість ноутбука позивачем сплачена ще не була, оскільки покупка була оформлена у кредит, не спростовує факт придбання ноутбука в інтересах дитини та розвитку його здібностей та не звільняє відповідача обов`язку відшкодувати половину його вартості.

Також не свідчить про помилковість висновку суду першої інстанції і посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі №520/12681/17, у якій було зроблено висновок про те, що придбання планшета не може вважатись додатковими витратами, оскільки в даному випадку судом було з`ясовано, що придбання комп`ютерної техніки для дитини обумовлено саме розвитком її здібностей, про що свідчить і відвідування сином сторін професійних курсів та подальше навчання у фаховому коледжі комп`ютерних технологій.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бориспільського районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді