Номер провадження: 22-ц/813/3361/21
Номер справи місцевого суду: 520/5452/19
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Калашнікової О.І. 17 вересня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності (т.1 а.с. 3-9, 62-67, 117-122).

В обгрунтування позову посилався на те, що 30 жовтня 2018 року позивач придбав у ОСОБА_5 автомобіль «Hyundai Sonata», 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 .

02 лютого 2019 року позивач видав ОСОБА_1 довіреність на підставі усного договору, якою надав йому право представляти його інтереси в сервісних центрах МВС України, з усіх без винятку питань, пов`язаних із користуванням та експлуатацією автомобіля «Hyundai Sonata», 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , а також укладати договори найму (оренди), позички, купівлі-продажу, тощо (довіреність засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. 02 лютого 2019 року). 04 лютого 2019 року дізнавшись, що ОСОБА_1 керує ввіреним автомобілем у нетверезому стані, позивач звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Омарової В.С. із заявою про припинення дії довіреності, посвідченої 02 лютого 2019 року за реєстраційним номером 8387734. В той же день, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. був внесений запис в Єдиний реєстр довіреностей про припинення дії цієї довіреності. Дані обставини підтверджуються витягом з Єдиного реєстру довіреностей № 38464504 від 04 лютого 2019 року. Також, 04 лютого 2019 року ОСОБА_1 був поінформований позивачем про скасування довіреності і попереджений про необхідність повернути автомобіль разом з документами і ключами. Однак, відповідач не повернув ані автомобіль, ані ключі від нього, ані техничний паспорт на автомобіль.

05 лютого 2019 року позивач прибув до ТСЦ МВС № 5141 з метою зробити заяву, що ОСОБА_1 незаконно користується автомобілем проти волі позивача та утримує документи (технічний паспорт) на автомобіль і ключі від нього. Однак, в ТСЦ МВС № 5141 повідомили, що автомобіль вже проданий і зареєстрований за іншим власником - ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_1 .. Переєстрація права власності на автомобіль здійснена 05 лютого 2019 року за договором, укладеним в ТСЦ МВС № 5141 на підставі наданої ОСОБА_1 довіреності від 02 лютого 2019 року. Протягом місяця спірний автомобіль був двічі перереєстрований: 22 лютого 2019 року на ім`я ОСОБА_6 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 - на ім`я ОСОБА_7 .

Оскільки автомобіль вибув з володіння ОСОБА_3 не з його волі, а за зловмисною домовленістю його повіреного з членом його сім`ї, позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права власності.

Ухвалою Київського районного сууд м. Одеси від 25 березня 2019 року заяву представника позивача про забезпечення позову було задоволено. Накладено арешт на автомобіль марки «Hyundai Sonata», 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , що належить відповідачці ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05 лютого 2019 року, шляхом заборони укладати будь-які угоди щодо відчуження автомобіля до вирішення спору судом (т.1 а.с. 29-30).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року позов ОСОБА_3 було задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «Hyundai Sonata», 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , укладений 05 лютого 2019 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 . Визнано право власності ОСОБА_3 на транспортний засіб марки «Hyundai Sonata», 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 . Витребувано у ОСОБА_2 транспортний засіб марки «Hyundai Sonata», 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 (т.1 а.с. 167-171).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, ОСОБА_3 не був стороною договору купівлі-продажу спірного автомобіля 05 лютого 2019 року, а тому у суду були відсутні підстави для визнання такого договору недійсним. Крім того, в матеріалах справи відсуті докази того, що позивач повідомляв ОСОБА_1 про скасування довіреності 02 лютого 2019 року. Також, представник апелянта зазначає, що ОСОБА_1 , відчужуючи спірний автомобіль за договором купівлі-продажу, діяв зі згоди ОСОБА_3 , а тому належне останньому майно вибуло з володіння з волі позивача (т.1 а.с. 180-183).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт посилається у апеляційній скарзі на те, що матеріали справи не містять доказів належного сповіщення ОСОБА_1 з боку позивача про скасування довіреності 02 лютого 2019 року (т.1 а.с. 191-195).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала (пункт 2 частини першої статті 248 ЦК України).

В силу статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Як вбачається з матеріалів справи, довіреність власника автомобіля HYUNDAI SONATA , 2011 року випуску ОСОБА_3 від 02 лютого 2019 року на ім`я ОСОБА_1 була скасована 04 лютого 2019 року, про що міститься відповідний запис в Єдиному реєстрі довіреності (а.с. 13), ОСОБА_3 не приймав участі 05 лютого 2019 року в укладанні договору відчуження вказаного автомобіля, а ОСОБА_1 виступав продавцем автомобіля на підставі скасованої довіреності, тому договір купівлі-продажу є недійсним в силу положень ч. з ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як вірно вказано у рішенні суду першої інстанції, відповідачами не надано доказів щодо спростування тверджень ОСОБА_3 про сповіщення ОСОБА_1 відносно скасування довіреності 04 лютого 2019 року.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину. шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Наведені норми кореспондуються із роз`ясненнями, викладеними в п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до яких, спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Зазначена правова позиція також узгоджується із практикою Верховного Суду України, відображеною у справах № 6-107цс12, № 6-53цс12, № 6-140цсІ4, № 6-164цсІ4, № 6-348цс15 тощо.

Тобто, витребування майна шляхом віндикації (ст. 388 ЦК України) застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно, як у даному випадку, перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Пунктом 3 ч.1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи зазначені норми матеріального права, а також фактичні обставини справи, які свідчать про те, що ОСОБА_3 не здійснював відчуження належного йому автомобіля «HYUNDAI SONATA», 2011 року випуску номер кузову НОМЕР_2 , а автомобіль із володіння ОСОБА_3 вибув не з його волі, а іншим шляхом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірний автомобіль підлягає витребуванню у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на підставі ст. 388 ЦК України.

Як вірно зазначено судом у оскаржуваному рішенні, відновити порушене право власності ОСОБА_3 на спірний автомобіль можливо тільки шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на автомобіль марки «HYUNDAI SONATA», 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 .

Щодо вимог позивача про визнання рішення суду таким, що підлягає виконанню органами з надання сервісних послуг МВС в Одеській області щодо перереєстрації автомобіля на ім`я ОСОБА_3 , то судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено у задоволенні позову у цій частині.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання у апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про те, що: ОСОБА_3 не був стороною договору купівлі-продажу спірного автомобіля 05 лютого 2019 року, а тому у суду були відсутні підстави для визнання такого договору недійсним; в матеріалах справи відсуті докази того, що позивач повідомляв ОСОБА_1 про скасування довіреності 04 лютого 2019 року; ОСОБА_1 , відчужуючи спірний автомобіль за договором купівлі-продажу, діяв зі згоди ОСОБА_3 , а тому належне останньому майно вибуло з володіння з волі позивача

Колегія суддів зазначає, що апелянтами не було спростовано належними та допустимими доказами той факт, що дія довіреності ОСОБА_3 , виданої на ім`я ОСОБА_1 02 лютого 2019 року, була скасована 04 лютого 2019 року, а тому усі наступні дії ОСОБА_1 щодо розпорядження належним позивачу автомобілем є незаконними та такими, що знаходяться поза строком дії довіреності.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 22 березня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе