Справа № 761/6185/19
Провадження № 2/761/519/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Горюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про визнання права власності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

11.02.2019 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про визнання права власності за ѕ частин квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки матеріальну шкоду в розмірі 191 625,00 грн.; та стягнути з Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Свої вимоги позивачка обґрунтував тим, що 11.03.2003 р. ОСОБА_2 подарувала належну їй частину квартири, а саме за ѕ частин квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , укладений договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. та зареєстрованого за № 12577. В свою чергу, 09.10.2003 р. ОСОБА_3 , через уповноваженого ОСОБА_4 , подарував ОСОБА_1 ѕ частини належної йому на праві квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донською Т.О. та зареєстрований в реєстрі за № 3858. ОСОБА_2 та її брат оскаржували вказані договори дарування та рішеннями Шевченківського районного суду м.Києві від 16.11.2005 р. та від 15.05.2009 р., було визнано договори дарування квартири від 11.09.2003 р. та від 09.10.2003 р. недійсним, з підстав психічного розладу ОСОБА_2 , а також виселено ОСОБА_1 і її дитини ОСОБА_5 з квартири.

При цьому, позивачка вважає, що ОСОБА_2 усвідомлювала значення своїх дій на момент укладення договору дарування від 11.03.2003 р., які були спрямовані на отримання від позивачки та інших осіб грошових коштів, а тому вона є законним власником ѕ частин квартири. Крім того, позивачка вважає, що дії ОСОБА_2 , щодо позбавлення її законного права на житло, нанесли останній матеріальну шкоду, яку вона оцінює в 191 625,00 грн. Також дії державного виконавця стосовно опису та накладення арешту, а також виселення позивачки є неправомірними та завдали останній моральної шкоди. Враховуючи зазначене, а також посилаючись на правомірне набуття права власності на ѕ частин квартири АДРЕСА_1 , позивачка звернулась за захистом своїх порушених право до суду.

Ухвалою від 02.05.2019 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, а також відстрочено позивачці сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою від 10.12.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

18.08.2020 р. до суду надійшов відзив представника відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві на позов, в якому останній заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні застосувавши сплив позовної давності.

Представник відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києвів судове засідання не з`явився, однак у відзиві на позовну заяву від 18.08.2020 р. просив суд розглядати справу за відсутності представника.

Вислухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 11.03.2003 р. ОСОБА_2 подарувала належну їй частину квартири, а саме за ѕ частин квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , укладений договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Габрієль Л.Є. та зареєстрованого за № 12577.

В свою чергу, ОСОБА_3 , через уповноваженого ОСОБА_4 , подарував ОСОБА_1 ѕ частини належної йому на праві квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донською Т.О. та зареєстрований в реєстрі за № 3858

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 16.11.2005 р., яке набрало законної сили, було визнано недійсним з моменту його укладення договір дарування ѕ частини квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 11.09.2003 р. В рішенні судом встановлено, що під час укладення угоди дарування квартири ОСОБА_2 знаходилась в стані коли не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення, зазначила, що ОСОБА_2 усвідомлювала значення своїх дій при укладенні 11.03.2003 р. договору дарування з ОСОБА_3 , який в свою чергу уклав 09.10.2003 р. договір дарування частини спірної квартири з позивачкою. При цьому, позивачка наголошує, що вказані дії ОСОБА_2 були шахрайським і вчинені з метою отримання від позивачки коштів, а тому, вважає себе законним власником ѕ частин квартири АДРЕСА_1 .

Однак, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15.05.2009 р., яке набрало законної сили, визнано недійсним договір дарування від 09.10.2003 р. ѕ частин квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , через уповноваженого ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , а також виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням було встановлено, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем права власності на спірну квартиру.

Зазначені обставини не потребують доказуванню у відповідності до ч.6 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. Посадових чи службових осіб та громадян в підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 ЦК України)

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15.05.2009 р., яке набрало законної сили, правочин, за яким позивачка набула права власності на частину квартири, було визнано недійсним, тобто вказаним рішенням встановлено, що позивачка не набувала права власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, твердження позивачки, що ОСОБА_2 усвідомлювала значення своїх дій підчас відчуження своєї частини квартира, а також вчинила шахрайські дії по відношенню до позивачки, не були доведені стороною позивачки в судовому засіданні, більше того в межах розгляду справи 2-313/05 була проведена судово-психіатрична експертиза, якою встановлено, що на період підписання договору дарування квартири 11.09.2003 р. ОСОБА_2 виявляла ознаки істеричного розладу особистості, яке суттєво впливало на її спроможність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві задоволенню не підлягаю, оскільки рішеннями, які набрали законної сили, визнано недійсними правочини на підставі яких позивачка набула права власності на частину квартири, а отже ОСОБА_2 не порушувала її права.

Разом з тим, оскільки з матеріалів справи не встановлено порушень прав власності ОСОБА_1 з боку відповідачів, суд приходить до висновку, що позов в частині вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди також задоволенню не підлягає.

Стосовно заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд не вбачає підстав для їх застосування, оскільки позивачу відмовлено по суті заявлених вимог.

Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України та враховуючи, що ухвалою суду було відстрочено сплату судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з позивачки на користь держави судовий збір, який з урахуванням сплаченої за квитанцією № 32 від 02.07.2020 р. - 1 000,00 грн., становить 8 605, 00 грн. (9 605,00 грн. - 1 000,00 грн.)

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про визнання права власності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 8605 (вісім тисяч шістсот п`ять) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: