ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року м.Суми

Справа №592/255/21

Номер провадження 22-ц/816/1547/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Цюпки Олександра Віталійовича

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 серпня 2021 року в складі судді Костенка В.Г., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 09 серпня 2021 року,

в с т а н о в и в:

12 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочинів частково недійсними, встановлення юридичного факту та визнання права власності.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 02 листопада 2004 року вона придбала у власність 37/100 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних побутових будівель по АДРЕСА_1 . З того часу вона володіє зазначеною частиною та здійснила добудову, збудувала сарай, навіс, встановила огорожу. 09 квітня 1982 року народний суд Ковпаківського району м. Суми ухвалив рішення у справі № 2-516 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , яким встановив порядок користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_6 приміщення в будинку та надвірні будівлі, частка яких складала 37/100 частин будинку, а ОСОБА_7 , відповідно, 63/100 частини. На підставі зазначеного рішення Сумське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації помилково змінило частки співвласників.

Вважає, що попередні власники мали частки 53/100 та 47/100 і ці розміри не змінювалися, тому іншим співвласникам переходило у власність саме 53/100 частин, а не 63/100 частини. Також вважає, що за нею може бути визнано право власності за набувальною давністю, оскільки з моменту купівлі вона вільно і відкрито користується займаними приміщенням.

Посилаючись на зазначені обставини, просила:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.05.1988, видане на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7 в частині об`єму набутого у спадок майна, встановивши, що ОСОБА_2 , згідно вказаного свідоцтва набув у власність в порядку спадкування 53/100 частини будинку по АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14.02.1989 в частині розміру частки будинку по АДРЕСА_1 , проданої ОСОБА_2 ОСОБА_8 , встановивши, що ОСОБА_8 , згідно вказаного договору набула у власність 53/100 частини будинку по АДРЕСА_1 ;

встановити юридичний факт, що ОСОБА_9 , згідно договору купівлі-продажу від 04.10.2011 набула у власність 53/100 частини будинку по АДРЕСА_1 ;

визнати за позивачкою право власності на частину житлового будинку під літ. «А-1», а саме: житлові кімнати «2-2», «2-3», «2-4», коридор «2-1», санвузол «2-5», кухню «2-6», приміщення «ІІ» погребу «п/д», 1/2 частину входу в погріб «ІХ», ? частину приміщення «І» погребу «п/д», а також кухню літ. «К», сарай літ. «Р», навіс літ. «С» та огорожу № 7, 9-13, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 04 серпня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Цюпка О.В., посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при вирішенні спору не правильно з`ясував фактичні обставини справи та, як наслідок, вирішив спір на підставі норм закону, що не регулюють спірні правовідносини. Вважає, що народним судом Ковпаківського району м. Суми при ухваленні 09 квітня 1982 року рішення у справі № 2-516 не вирішувалось питання поділу житлового будинку по АДРЕСА_1 , а встановлено порядок користування будинком. З огляду на це, при вирішенні спору не підлягали застосуванню положення п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду Української РСР № 2 від 14.05.1976 та ст. 115 ЦК Української РСР.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Дяченко Ю.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Цюпки О.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представників відповідача ОСОБА_4 адвокатів Лобанова М.Б., Дяченка Ю.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу частки житлового будинку від 02 листопада 2004 року купила у ОСОБА_10 37/100 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних господарчих, побутових будівель по АДРЕСА_1 , а саме: жилий дерев`яний обкладений цеглою будинок «А», жилою площею 60,5 м кв., загальною площею 104,2 м кв., сарай «Л», огорожу № 1-3 дощаті, вбиральню «М» - металеву, кухню «К», дор. покриття «1» - цегляні (а.с. 6-9).

До 10 серпня 1960 року будинком по АДРЕСА_1 володів ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності від 01.08.1947 (а.с. 27).

10 серпня 1960 року ОСОБА_11 53/100 частини будинку з надвірними будівлями подарував ОСОБА_7 , а 47/100 частин будинку з надвірними будівлями подарував ОСОБА_12 (а.с. 28-31).

06 січня 1982 року на ім`я ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким ОСОБА_6 отримала у власність 47/100 частин будинку по АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_12 (а.с. 39).

09 квітня 1982 року народний суд Ковпаківського району м. Суми ухвалив рішення у справі № 2-516 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , яким встановив порядок користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_6 приміщення в будинку та надвірні будівлі, частка яких складала 37/100 частин будинку, а ОСОБА_7 , відповідно, 63/100 частини. Цим рішенням також встановлений порядок користування земельною ділянкою. З рішення вбачалося, що сторони розуміли, що відбудеться відступлення від початкових розмірів часток але погодилися на це за взаємною згодою без виплати відповідної компенсації. Рішенням зобов`язано ОСОБА_6 закласти дверні отвори та влаштувати окремий вхід до своєї частини (а.с. 32).

Також встановлено, що 10 червня 1982 року на підставі вказаного судового рішення Сумське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації видало ОСОБА_6 довідку, в якій зазначено, що частка останньої у праві власності на будинок по АДРЕСА_1 складає 37/100 частин.

11 червня 1982 року ОСОБА_6 продала належні їй 37/100 часток будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_10 .

26 травня 1988 року на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким ОСОБА_2 набув у власність 63/100 частини будинку по АДРЕСА_1 .

14 лютого 1989 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_8 63/100 частин будинку по АДРЕСА_1 .

15.07.2008 на ім`я ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким ОСОБА_3 набув у власність 63/100 частини будинку по АДРЕСА_1 .

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням народного суду Ковпаківського району м. Суми від 09 квітня 1982 року було встановлено порядок користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_6 приміщення в будинку та надвірні будівлі, частка яких складала 37/100 частин будинку, а ОСОБА_7 , відповідно, 63/100 частини. Цим рішенням визначені відповідні частки у спірному будинку і після цього ніяких інших судових рішень чи правочинів, щодо зміни часток не відбувалося, тому воно є визначальним для нових співвласників будинку.

У задоволенні позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю суд відмовив у зв`язку з тим, що визнання права власності за набувальною давністю можливе лише на чуже майно, а вимоги щодо визнання права власності заявлені на майно, що належить позивачу за відповідним правочином.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За принципом диспозитивності цивільного судочинства, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 16, 215 ЦК України суд може захистити порушене право. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач набула у власність 37/100 частин спірного будинку. Вона вважала, що правочини щодо іншої частини будинку є недійсними у частині визначення частки, проте, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що судовим рішенням були визначені відповідні частки у спірному будинку і після цього ніяких інших судових рішень чи правочинів, щодо зміни часток не відбувалося, тому воно є визначальним для нових співвласників будинку, у зв`язку з цим немає підстав для визнання правочинів частково недійсними.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні спору не підлягали застосуванню положення п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду Української РСР № 2 від 14.05.1976 та ст. 115 ЦК Української РСР є безпідставними.

На час ухвалення рішення народного суду Ковпаківського району м. Суми від 09.04.1982 діяла Постанова Пленуму Верховного Суду Української РСР № 2 від 14.05.1976 «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню законодавства про право особистої власності на жилий будинок», тому, виходячи зі змісту рішення та роз`яснень цієї постанови, суд дійшов обґрунтованого висновку, що судом вже визначені відповідні частки у спірному будинку 63/100 і 37/100 відповідно і підстав для їх зміни немає.

Колегія судів погоджується і з висновком суду про те, що положеннями ст. 344 ЦК України визначені засади набуття права власності саме на чуже майно за набувальною давністю, а позивач просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на частину, якою вона фактично володіє, тому така позовна вимога задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, в межах заявлених позивачкою вимог і на підставі наданих нею доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції і висновків суду не спростовують.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Цюпки Олександра Віталійовича залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

О.І. Собина