ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2180/21 Справа № 210/350/19 Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Голуб О.О.

сторони:

позивач за первісним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року, яке постановлено суддею Хлистуненко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення матеріали справи не містять, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, який в подальшому уточнила.

В обґрунтування уточненого позову позивачем зазначено, що вона є власником буд. АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки про склад сім`ї, у даному будинку проживають троє осіб, а саме, вона, її син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_2 за вказаною адресою з вересня 2014 року фактично не мешкає, однак є зареєстрованим в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач, який не проживає за вказаною адресою, втратив право на користування будинком, оскільки мешкає з новою родиною за іншою адресою.

Тому, просила суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1 та примусово зняти його з реєстраційного обліку в будинку; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 768,40 грн.

В березні 2020 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок.

В обґрунтування зустрічного позову відповідач зазначив, що вони з ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 березня 1997 року та 15 листопада 2018 року рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 листопада 2018 року їх шлюб розірвано.

Від шлюбу мають двох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У період спільного життя, за спільні кошти родини було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3466. Будинок був придбаний за їх спільні кошти, які вони отримали після продажу їхньої спільної квартири та право власності оформили на ОСОБА_1 , однак вона відмовляється добровільно переоформити частину будинку на нього та хоче його визнати особою, що втратила право користування житлом.

Тому, просив суд визнати за ним та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в рівних частках по 1/2 частки, за кожним; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання об`єднано в одне провадження зі справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в рівних частках по 1/2 частки за кожним.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач за первісним позовом подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції позивачу за первісним позовом не було роз`яснено її право на безоплатну правову допомогу, оскільки вона є інвалідом ІІІ групи і не мала можливості укласти договір на ведення цивільної справи в суді.

Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що 1/4 частина спірного домоволодіння за згодою відповідача ОСОБА_2 була подарована сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі договору дарування від 27 грудня 2006 року.

Крім того, судом першої інстанції не встановлено, за які кошти придбалось спірне домоволодіння в період шлюбу.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_5 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони по справі з 07 березня 1997 року 15 листопада 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого відділом РАГС Довгинцівської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 березня 1997 року актовий запис №85. Від шлюбу сторони мають двох дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 19).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 листопада 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 17-18).

14 жовтня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки на ім`я ОСОБА_1 , посвідченого Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Терещенко М.С., зареєстровано в реєстрі за №3466 придбано домоволодіння, яке складається з житлового будинку А-1, шл./лит, житловою площею 40,8 кв.м., загальною площею 51,8 кв.м. та господарчими будівелями: літньої кухні Б, цегла: погрібу В, шлакоблок: вбиральні Г, шл./лит; огорожі 1-3, водогін І; вимощення ІІ та земельної ділянки площею 0,0503 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с. 7-8, 32).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, суд першої інстанцій виходив з того, що оскільки домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 придбане у період шлюбу воно є спільною сумісною власністю, а тому ОСОБА_2 , як співвласник не втратив право користування зазначеним домоволодінням в силу ст. 319 та ст. 321 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72,109,110,116 ЖК України.

Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частин 1,2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до п. 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається п.1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 62 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є Конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України, згідно якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за первісним позовом, відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, натомість, ті обставини, що ОСОБА_2 був відсутнім у домоволодінні за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, що узгоджується з правовою позицією викладеною у Постанові Верховного Суду за у справі № 647/1683/15-ц від 28 лютого 2018 року.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову позивача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок був придбаний за її особисті кошти в період шлюбу, при цьому суд першої інстанції виходив з того, що частки сторін є рівними. Тому визнав за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права спільної сумісної власності по 1/2 частки за кожним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, однак не погоджується з визначеними судом частками у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з огляду на наступне.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , сторонами було придбано 14 жовтня 2006 року, тобто в період перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя (а.с. 7,33).

Натомість, позивачем за первісним позовом, відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів, ані суду першої інстанція, ані суду апеляційної інстанції, що спірне домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 було придбано нею за її особисті кошти.

Посилання позивача за первісним позовом в суді апеляційної інстанції на те, зазначене домоволодіння придбане за кошти від реалізації квартири за адресою: АДРЕСА_2 , колегія суддів не бере до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 була видана ОСОБА_1 на підставі ордеру на жиле приміщення №137 виконавчого комітету Дзержинського ради народних депутатів 24 червня 2004 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі (а.с. 55).

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що позивачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне домоволодіння було придбано за її особисті кошти в період шлюбу.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача за первісним позовом про те, що судом першої інстанції не було роз`яснено її право на безоплатну правничу допомогу, оскільки вона є інвалідом ІІІ групи і не мала можливості укласти договір на ведення цивільної справи в суді, оскільки як вбачається з матеріалів справи судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 221 ЦПК України роз`яснив учасникам справи їх права та обов`язки та позивач за первісним позовом клопотань з приводу надання їй безоплатного адвоката не заявляла (а.с.73).

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги позивача за первісним позовом про те, щосудом першої інстанції не встановлено за які кошти придбалось спірне домоволодіння в період шлюбу, оскільки позивачем за первісним позовом, відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів, що спірне домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 було придбано нею за її особисті кошти.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині визначення часток спільної сумісної власності, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору дарування частини домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Терещенко М.С. від 27 грудня 2006 року, ОСОБА_1 передала безоплатно у власність сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 1/4 частину домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , яка їй належить на підставі Договору купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Терещенко М.С. від 14 жовтня 2006 року (а.с. 33).

Однак, суд першої інстанції при визнанні за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в рівних частках по 1/2 частки за кожним, не врахував, що позивач за первісним позовом, згідно договору дарування частини домоволодіння від 27 грудня 2006 року, подарувала сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 1/4 частину домоволодіння від частини домоволодіння, яка їй належить, як співвласнику на підставі Договору купівлі продажу, тому дійшов помилкового висновку, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок, по 1/2 частині за кожним, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,8 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м. та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,8 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2020 року скасувати в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок, по 1/2 частині за кожним, та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,8 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,8 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: