ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2608/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Бурбела А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної академії прокуратури України в особі Ліквідаційної комісії, Тренінгового центру прокурорів України, третя особа - Офіс Генерального прокурора, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у липні 2020 року звернулась до суду з позовом до Національної академії прокуратури України в особі Ліквідаційної комісії, Тренінгового центру прокурорів України, третя особа - Офіс Генерального прокурора, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Мотивуючи свої вимоги тим, що має тривалий стаж роботи у Національній академії прокуратури України, а саме з 25 квітня 2013 року, наказом від 25 квітня 2013 року № 360-к вона була призначена провідним спеціалістом сектору побутового обслуговування відділу матеріального забезпечення та капітального будівництва, у подальшому була призначена на посаду головного спеціаліста відділу матеріально-технічного забезпечення та побутового обслуговування управління господарської діяльності Національної академії прокуратури України. Відповідно до попередження про вивільнення від 06 квітня 2020 року № 13/525 її попереджено про наступне вивільнення із займаної посади. Й наказом голови Ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 03 червня 2020 року № 265-к її звільненено з посади головного спеціаліста відділу матеріально-технічного забезпечення та побутового обслуговування управління господарської діяльності Національної академії прокуратури України з 17 червня 2020 року у зв`язку із ліквідацією Національної академії прокуратури України на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Вважає, що звільнення її з посади є незаконним. Так, статтею 80 Закону України «Про прокурату», статутом Національної академії прокуратури України передбачено, що Національна академія прокуратури України є державною установою із спеціальним статусом, що здійснює спеціальну підготовку кандидатів на посаду прокурора, підвищення кваліфікації прокурорів та функціонує при Генеральній прокуратурі України. Вважає, що для ліквідації Національної академії прокуратури України потрібно, щоб припинилися відносини, пов`язані із підвищенням кваліфікації прокурорів і здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора та відпала потреба в управлінні у таких відносинах, чого не відбулося. Так, 25.09.2019 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органіа прокуратури», що передбачає створення на базі Національної академії прокуратури України Тренінгового центру прокурорів України без вказівки на ліквідацію Національної академії прокуратури України (п.25 розділ ІІ «Прикінцеві та Перехідні положення»). Цим законом слова «Національна академія прокуратури України» у тексті Закону України «Про прокуратуру» замінено словами «Тренінговий центр прокурорів України», тобто мова йде про реорганізацію такої академії, проте законодавець не визначив конкретної форми її реорганізації. Згідно з новою редакцією ст. 80 Закону України «Про прокурату» Тренінговий центр прокурорів України є державною установою, що здійснює підвищення кваліфікації прокурорів та функціонує при Офісі Генерального прокурора. Зазначена форма не передбачає здійснення Тренінговим центром прокурорів України спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора на відміну від її попередньої редакції, що стосувалася Національної академії прокуратури України. Однак, відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про прокурату» та Статутів Тренінгового центру прокурорів України кандидат на посаду прокурора проходить протягом одного року спеціальну підготовку в Тренінговому центрі прокурорів України з метою отримання знань та навичок практичної діяльності на посаді прокурора, складання процесуальних документів, вивчення правил прокурорської етики. Таким чином, аналіз ст. 80 Закону України «Про прокурату» (у новій та попередній редакції), Статуту Національної академії прокуратури України, затвердженого Радою прокурорів України 01.11.2017 року і Статутів Тренінгового центру прокурорів України (у редакції згідно з наказами Генерального прокурора від 05.03.2020 № 130 та від 29.05.2020 року № 243), вказує, що обидві установи мають однакові основні функції і завдання: підвищення кваліфікації прокурорів та здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора. Тобто у токсті Закону України «Про прокурату» законодавцем фактично були змінені слова «Національна академії прокуратури України» на «Тренінговий центр прокурорів України» без вказівки на ліквідацію установи. Питання матеріального забезпечення як працівників Національної академії прокуратури України, так і Тренінгового центру прокурорів України вирішується на підставі однієї і тієї ж постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 року № 329 (з відповідними змінами). Структура і штатний розпис обох установ також засвідчує, що їх діяльність спрямована на організацію і забезпечення навчального процесу та навчально-методичної підготовки до занять з прокурорами. Положення про інститут спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України, посадова інструкція викладача відділу в Національній академії прокуратури України розкривають необхідні вміння і навички працівників, які здійснюють підготовку до занять з прокурорами, проводять такі заняття, впроваджують науково-дослідні розробки у навчальний процес, беруть участь в організації і проведенні конференцій тощо. Попри те, що Тренінговий центр прокурорів України з огляду на свій правовий статус, основні функції і завдання, є по суті правонаступником Національної академії прокуратури України, Офіс Генарального прокурора як головний розпорядник бюджетних коштів, що виділяються на підготовку та підвищення кваліфікації кадрів прокуратури, виступив ініціатором саме ліквідації Академії, а не її реорганізації. Відповідно до інформації з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Тренінговий центр прокурорів України зареєстровано 10.03.2020 року як окрему юридичну особу, а Національна академія прокуратури України перебуває у стані припинення. Тренінговий центр прокурорів України знаходиться за адресою та користується засобами зв`язку Національної академії прокуратури України, яка припиняється, змінилися лише назва установи, яка надає освітні, бібліотечні і видавничі послуги. Наказ Генерального прокурора від 11.06.2020 року № 50 б «Про організацію приймання-передачі майна» засвідчує, що все майно Національної академії прокуратури України, майнові права переходять до Тренінгового центру прокурорів України, що є однією з ознак реорганізації (правонаступництво). Часткове правонаступництво у майнових правах і обов`язках засвідчує неправомірність ліквідації Національної академії прокуратури України. Зважаючи на те, що за всіма правовими ознаками Національну академію прокуратури України було реорганізовало, а не ліквідовано, вважає, що відповідач порушив установлений законом порядок її звільнення - не виконав належним чином обов`язок щодо її подальшого працевлаштування, не встановив факту неможливості переведення її на іншу роботу до реорганізованої установи згідно вимог ч.2 ст. 40 КЗпП України, при цьому частина працівників Національної академії прокуратури України працевлаштовані у новоствореній установі - Тренінговому центрі прокурорів України, що являється дискримінацією. Наведене, на її погляд, свідчить про порушення відповідачем ч.2 ст. 40 КЗпП України відповідно до якої звільнення працівника з підстав, визначених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України допускається лише при неможливості перевести працівника на іншу роботу, у зв`язку із чим вважає своє звільнення на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу від 03 червня 2020 року № 265-к незаконним. Свої доводи також обґрунтовує судовою практикою у подібних правовідносинах, також правовими висновками, й у тому числі, зробленими Верховним Судом України про те, що зазначення суб`єктом влданих повноважень у виданих ним актах такого способу припинення юридичної особи, як ліквідація, не є доказом дійсної ліквідації такої особи. На її думку, відповідач, нехтуючи вимоги закону, під ліквідацією установи провів її реорганізацію, що підтверджується документами про правонаступництво новоствореної установи, там самим проігнорував законодавство про працю й прорушив права її позивача як працівника, звільнивши її з порушенням вимог чинного законодавства.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 25 січня 2021 року (а.с. 104 том 2), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та присили їх задовольнити, посилаючись на вимоги трудового законодавства, а саме: визнати незаконним та скасувати наказ голови Ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 03 червня 2020 року № 265-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу матеріально-технічного забезпечення та побутового обслуговування управління господарської діяльності Національної академії прокуратури України з 17 червня 2020 року у зв`язку із ліквідацією Національної академії прокуратури України на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю Українию, поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу матеріально-технічного забезпечення та побутового обслуговування управління господарської діяльності Національної академії прокуратури України з 17 червня 2020 року, а також стягнути з Національної академії прокуратури України на користь ОСОБА_1 за 199 робочих днів 212 036 грн. 49 коп. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 червня 2020 року по 31 березня 2021 року включно, тобто по день постановлення рішення суду.

В судове засідання представник відповідача - Національної академії прокуратури України в особі Ліквідаційної комісії Сабодаш Р.Б., діючий на підставі довіреності від 01 січня 2021 року (а.с. 106 том 2), не зв`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи - розпискою (а.с. 147 том 2), а будучи присутнім у судових засіданнях, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю позовних вимог, вважаючи законним звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки відбулась ліквідація Національної академії прокуратури України без правонаступництва, а не її реорганізація, як вважає позивач.

Відповідачем надано відзив на позов від 08 грудня 2020 року (а.с. 179 - 191 том 1), зводячи свої висновки про те, що Національну академію прокуратури України припинено шляхом ліквідації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 175 від 03.03.2020 року «Про деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури». З метою дотримання законодавства про законність звільнення працівника Національна академія прокуратури України 06 квітня 2020 року попередила позивачку ОСОБА_1 про її звільнення з 17 червня 2020 року на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із ліквідацією Національної академії прокуратури України. Також у порядку, передбаченим чинним законодавством, Національна академія прокуратури України повідомила первинну профспілкову організацію та Центр зайнятості про заплановане масове звільнення працівників.

Зважаючи на форму судового розгляду справи - спрощеного провадження, належність повідомлення такого відповідача про час та місце розгяду справи, наявність у справі відзиву відповідача на позов, суд визнав за можливе розглядати справу за його відсутності, на підставі доказів, наявних у матеріалах справи.

В судовому засіданні представник відповідача - Тренінгового центру прокурорів України Амірова Ю.В., діюча на підставі довіреності від 24 жовтня 2020 року (а.с. 78 том 2), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, вважаючи законним звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки відбулась ліквідація Національної академії прокуратури України без її правонаступництва Тренінговим центром прокурорів України.

Таким відповідачем надано відзив на позов від 15 грудня 2020 року (а.с. 216 - 224 том 2), вважаючи, що позивачем помилково ототожнюється поняття припинення юридичної особи, як ліквідація і реорганізація, внаслідок чого позовні вимоги ґрунтуються на правових насліках реорганізації юридичної особи, насправді ж відбулась ліквідація Національної академії прокуратури України без її правонаступництва Тренінговим центром прокурорів України.

Представник третьої особи Дикий О.В. , діючий на підставі довіреності від 21 вересня 2020 року, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, вважаючи законним звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки відбулась ліквідація Національної академії прокуратури України її без правонаступництва Тренінговим центром прокурорів України.

Третьою особою надано відзив у формі пояснення на позов від 16 грудня 2020 року (а.с. 237 - 243 том 1), висновки якого є аналогічними, наданими відповідачами. Так, третя особа вважає, що для проведення реорганізації або перейменування Національної академії прокуратури України законодавчі передумови були відсутніми, відтак відбулась саме ліквідація Національної академії прокуратури України.

Вислухавши пояснення сторін, третьої особи, вивчивни відзиви на позов, заперечення на відзиви, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог із наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України)

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України).

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Трудові права працівника гарантовані Конституцією України та законами, іншими підзаконними актами.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України).

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 наказом від 25 квітня 2013 року № 360-к вона була призначена провідним спеціалістом сектору побутового обслуговування відділу матеріального забезпечення та капітального будівництва Національній академії прокуратури України, у подальшому була призначена на посаду головного спеціаліста відділу матеріально-технічного забезпечення та побутового обслуговування управління господарської діяльності Національної академії прокуратури України (а.с. 23 - 24 том 1).

Відповідно до попередження Національній академії прокуратури України про вивільнення від 06 квітня 2020 року № 13/525 ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення із займаної посади (а.с. 32 том 1).

Наказом голови Ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 03 червня 2020 року № 265-к її звільненено з посади головного спеціаліста відділу матеріально-технічного забезпечення та побутового обслуговування управління господарської діяльності Національної академії прокуратури України з 17 червня 2020 року у зв`язку із ліквідацією Національної академії прокуратури України на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 33 том 1).

Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як передбачено вимогами статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 01.04.2015 року за результатом розгляду справи №6-40цс15.

Крім того, відповідно до правових позицій, які висловлені Верховним Судом України в постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-491цс15 та в постанові від 09 серпня 2017 року у справі №6-1264цс17, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, згідно роз`яснень, які містяться в п.п.18, 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається зі змісту вказаного наказу, підставою для звільнення позивача з займаної є ліквідація Національної академії прокуратури України, підстава - попередження про вивільнення від 06 квітня 2020 року № 13/525 (а.с. 32 том 1).

Водночас, статтею 80 Закону України «Про прокурату», статутом Національної академії прокуратури України передбачено, що Національна академія прокуратури України є державною установою із спеціальним статусом, що здійснює спеціальну підготовку кандидатів на посаду прокурора, підвищення кваліфікації прокурорів та функціонує при Генеральній прокуратурі України.

Для ліквідації Національної академії прокуратури України потрібно, щоб припинилися відносини, пов`язані із підвищенням кваліфікації прокурорів і здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора та відпала потреба в управлінні у таких відносинах, чого не відбулося.

Так, 25 вересня 2019 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», що передбачає створення на базі Національної академії прокуратури України Третінгового центру прокурорів України без вказівки на ліквідацію Національної академії прокуратури України (п.25 розділ ІІ «Прикінцеві та Перехідні положення»).

Цим законом слова «Національна академія прокуратури України» у тексті Закону України «Про прокуратуру» замінено словами «Третінговий центр прокурорів України», тобто мова йде про реорганізацію Національної академії прокуратури України, проте законодавець не визначив форми її реорганізації.

Згідно з новою редакцією ст. 80 Закону України «Про прокурату» Тренінговий центр прокурорів України є державною установою, що здійснює підвищення кваліфікації прокурорів та функціонує при Офісі Генерального прокурора.

Зазначена форма не передбачає здійснення Тренінговим центром прокурорів України спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора на відміну від її попередньої редакції, що стосувалася Національної академії прокуратури України.

Однак, відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про прокурату» та Статутів Третінгового центру прокурорів України кандидат на посаду прокурора проходить протягом одного року спеціальну підготовку в Третінговому центрі прокурорів України з метою отримання знань та навичок практичної діяльності на посаді прокурора, складання процесуальних документів, вивчення правил прокурорської етики.

Таким чином, аналіз ст. 80 Закону України «Про прокурату» (у новій редакції), Статуту Національної академії прокуратури України, затвердженого Радою прокурорів України 01.11.2017 року і Статутів Тренінгового центру прокурорів України (у редакції згідно з наказами Генерального прокурора від 05.03.2020 № 130 та від 29.05.2020 року № 243), вказує, що обидві установи мають однакові основні функції і завдання: підвищення кваліфікації прокурорів та здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора.

Питання матеріального забезпечення як працівників Національної академії прокуратури України, так і Тренінгового центру прокурорів України вирішується на підставі однієї і тієї ж постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 року № 329 (з відповідними змінами).

Структура і штатний розпис обох установ також засвідчує, що їх діяльність спрямована на організацію і забезпечення навчального процесу та навчально-методичної підготовки до занять з прокурорами.

Положення про інститут спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України, посадова інструкція викладача відділу в Національній академії прокуратури України розкривають необхідні вміння і навички працівників, які здійснюють підготовку до занять з прокурорами, проводять такі заняття, впроваджують науково-дослідні розробки у навчальний процес, беруть участь в організації і проведенні конференцій тощо.

Попри те, що Третінговий центр прокурорів України з огляду на свій правовий статус, основні функції і завдання, є по суті правонаступником Національної академії прокуратури України, Офіс Генарального прокурора як головний розпорядник бюджетних коштів, що виділяються на підготовку та підвищення кваліфікації кадрів прокуратури, виступив ініціатором саме ліквідації Академії, а не її реорганізації.

Відповідно до інформації з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Третінговий центр прокурорів України зареєстровано 10.03.2020 року як окрему юридичну особу, а Національна академія прокуратури України перебуває у стані припинення.

Тренінговий центр прокурорів України знаходиться за адресою та користується засобами зв`язку Національної академії прокуратури України, яка припиняється, змінилися лише назва установи, яка надає освітні, бібліотечні і видавничі послуги.

Наказ Генерального прокурора від 11.06.2020 року № 50 б «Про організацію приймання-передачі майна» засвідчує, що все майно Національної академії прокуратури України, майнові права переходять до Тренінгового центру прокурорів України, що є однією з ознак реорганізації.

Часткове правонаступництво у майнових правах і обов`язках засвідчує неправомірність ліквідації Національної академії прокуратури України, що впливає на вирішення цього спору, адже розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суд має зобов`язаний з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення (п.п.18, 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9).

Зважаючи на те, що за всіма правовими ознаками Національну академію прокуратури України було реорганізовало, а не ліквідовано, й зазначення суб`єктом владних повноважень у виданих ним актах такого способу припинення юридичної особи як ліквідація не є доказом дійсності ліквідації такої особи, й за таких правових підстав суд вважає, що відповідачем порушений установлений законом порядок звільнення позивача, ним не дотримано вимоги положення частини 2 ст. 40 КЗпП України, яким визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Водночас, встановлено, що роботодавець не пропонував позивачу жодної посади, що ним визнається.

Доводи відповідача щодо повідомлення у порядку, передбаченим чинним законодавством, первинної профспілкової організації та Центру зайнятості про заплановане масове звільнення працівників, й у тому числі позтвача, не спростовує недотримання таким відповідачем положення частини 2 ст. 40 КЗпП України.

у Постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 824/3229/14-а зазначено, що зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників є правом власника або уповноваженого ним органу, однак це не має бути підставою для зловживання та незаконного звільнення працівників, а тому КЗпП України передбачені гарантії для захисту трудових прав.

Необхідно зазначити, що законодавець чітко визначає два шляхи припинення юридичної особи.

Так, відповідно ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Юридична особа - правонаступник, до якої внаслідок приєднання перейшли майно, права та обов`язки припиненої юридичної, несе відповідальність за їі зобов`язаннями в повному обсязі (ст. 107 ЦК України).

Правовий аналіз змісту норм ст.ст. 104, 105, 110 ЦК України дозволяє зробити висновок, що ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов`язків до інших осіб. Іншою формою припинення юридичної особи є передача всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу чи перетворення, тобто реорганізації (ст.ст. 104-109 ЦК України).

Таким чином, реорганізація і ліквідація установи є різними видами припинення юридичної особи, що тягне за собою припинення цивільної правоздатності такої особи відповідно до ч. 4 ст. 91 ЦК України з моменту внесення відповідного запису в Єдиний державний реєстр підприємств, організацій і установ.

При цьому Національна академія прокуратури України, в якій працювала позивачка, фактично була реорганізована в Тренінговий центр прокурорів України, оскільки наказ Генерального прокурора від 11.06.2020 року № 50 б «Про організацію приймання-передачі майна» засвідчує, що все майно Національної академії прокуратури України, майнові права переходять до Тренінгового центру прокурорів України, що є однією з ознак реорганізації, й за своїми повноваженнями залишилися, при цьому відповідачем не запропоновано позивачці жодної посади у новостворюваній установі, яка фактично утворилася на основі реорганізованої зі збереженними повноваженнями, функціями.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 27 березня 2019 року у справі № 212/9737/15-ц вказав, що правовим наслідком ліквідації підприємства є припинення всіх прав та обов`язків юридичної особи, реорганізації - перехід всіх прав та обов`язків в порядку правонаступництва до нової (іншої) юридичної особи не тільки в частині майна і майнових прав та обов`язків, а й у трудових відносинах.

Необхідно враховувати, що при реорганізації неможливе 100-відсоткове скорочення чисельності або штату працівників, оскільки на підприємстві - правонаступника повинні існувати вакансії для продовження здійснення ним своєї діяльності. Тобто, звільнити працівника у зв`язку зі скороченням штату та/або чисельності працівників, можна тільки у випадку, якщо його неможливо, за наявності згоди, перевести на іншу роботу.

Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого зазначення суб`єктом владних повноважень у виданих ним актах такого способу припинення юридичної особи як ліквідація не є доказом дійсності ліквідації такої особи.

Так, ухвалюючи 27.05.2014 року постанову у справі № 21-108а14 про протиправне звільнення з роботи, Верховний Суд України, зокрема, вказав про необхідність при розгляді справ даної категорії перевіряти законність як розпорядчого акта про звільнення, так і процедури звільнення, оскільки правовий акт, що став підставою для ліквідації, та наступне звільнення працівника з цієї підстави взаємопов`язані. Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтуцання доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати реальність такої ліквідації із врахуванням вищенаденого.

Верховний Суд України також погодився з постановою Вищого адміністративного суду України від 18.06.2014 (провадження К/9991/51224/11), якою поновлено незаконно звільнену особу на посаді в реорганізованому митному органі, до якого ця особа не була призначена та ніколи не працювала (постанова від 28.10.2014 у справі № 21-484а14).

Верховний Суд України у постановах від 04.03.2014 у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі №21-108а14, від 28.10.2014 у справі № 21-484а14 сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої юридичної особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Також Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не знайшов підстав для відступу від правової позиції Верховного Суду України (постанова від 10.10.2018 у справі № 816/979/17, адміністративне провадження № К/9901/3920/17).

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14.03.2018 у справі № 802/113/16-а, від 21 березня 2018 року у справі № 2802/651/16-а, від 12.12.2018 у справі № 815/436/17, від 13.09.2019 у справі 591/3065/16-а від 24.09.2019 у справі № 817/3397/15 від 20.12.2019 у справі №591/3053/16а.

Окрім того, Верховний Суд, який погодився з правовими позиціями судів першої і апеляційної інстанцій про те, що у спірних відносинах мала місце реорганізація, а не ліквідація (постанови Верховного Суду від 07.05.2020 у справі № 591/3048/16-а та від 25.06.2020 у справі № 420/6852/18).

Верховний Суд вказує, що встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 826/13000/18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Європейський Суд з прав людини, аналізуючи елементи принципу верховенства права, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), , заява № 36900/03, пункт 37).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункт 40; «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), 35298/04, пункт 67). Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58).

В свою чергу, відповідно до положень ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав трудовий спір.

Відповідно, в силу вказаного положення позивач має бути поновлений на попередній роботі.

Таким чином, оскільки звільнення позивача відбулося з порушенням частини 2 ст. 40 КЗпП України, суд приходить до висновку про те, що позивач підлягає поновленню на посаді із вирішенням питання про виплату такому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Оскільки звільнення позивача відбулося 17 червня 2020 року, суд, застосовуючи зазначені норми права, приходить до висновку про те, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме - за квітень та травень 2020 року, яка у сукупності за два місяці склала 20 244 грн. 72 коп. за 19 відпрацьованих робочих днів, із якої вирахувана середньоденна заробітна плата - 1 065 грн. 51 коп., що визнається й не оспорюється відповідачем, й підтверджується довідкою № 01/56 від 26 лютого 2021 року про доходи позивача, виданною Національною академією прокуратури України, погодженою головою ліквідаційної комісії з печаткою такої установи (а.с. 121 том 2).

Так, середньоденна заробітна плата позивача складає 1 065 грн. 51 коп., що підтверджується вказаною довідкою (а.с. 121 том 2).

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Порушення термінів виплати позивачу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 17 червня 2020 року по 31 березня 2021 року за 199 робочий день складає 212 036 грн. 49 коп., яка визначається за визначеною формулою: (1 065 грн. 51 коп. - середньоденний заробіток позивача (а.с. 121 том 2) х 199 робочий день за вказаний період = 212 036 грн. 49 коп.).

Відповідно, суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача шляхом стягнення з Національної академії прокуратури України на користь позивача 212 036 грн. 49 коп. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто з дня звільнення - 17 червня 2020 року й по день постановлення судом рішення - 31 березня 2021 року.

Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання зобов`язання, встановлені законом, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Інші доводи позивача, які наведені у позові, а також відповідача - у відзиві на позов, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) стягнути з відповідача на користь держави.

Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто за вимогу майнового характеру згідно ціни позову - 2 120 грн. 36 коп. й у частині немайнової вимоги - 840 грн. 80 коп., всього 2 961 грн. 16 коп. (2 120 грн. 36 коп. + 840 грн. 80 коп.)., яка підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Й відповідно до положення п.п.2, 4 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 40, 51, 235 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, керуючись 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352, п.2, 4 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Національної академії прокуратури України в особі Ліквідаційної комісії, Тренінгового центру прокурорів України, третя особа - Офіс Генерального прокурора, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ голови Ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 03 червня 2020 року № 265-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу матеріально-технічного забезпечення та побутового обслуговування управління господарської діяльності Національної академії прокуратури України з 17 червня 2020 року у зв`язку із ліквідацією Національної академії прокуратури України на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу матеріально-технічного забезпечення та побутового обслуговування управління господарської діяльності Національної академії прокуратури України з 17 червня 2020 року.

Стягнути з Національної академії прокуратури України, код ЄДРПОУ - 26297233, на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 , за 199 (сто дев"яносто дев`ять) робочих днів, що складає 212 036 (двісті дванадцять тисяч тридцять шість) грн. 49 (сорок дев`ять) коп. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 червня 2020 року по 31 березня 2021 року включно.

Стягнути з Національної академії прокуратури України, код ЄДРПОУ - 26297233, на користь держати 2 961 (дві тисячі дев`ятсот шістдесят одна) грн. 16 (шістнадцять) коп. - судового збору.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: