КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№22-ц/824/6011/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/8335/20

01 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шевчука А.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Завод " Маяк" про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в:

10 липня 2020 року ОСОБА_1 поштою направив на адресу Оболонського районного суду м.Києва позов до Акціонерного товариства "Завод " Маяк" про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він працював на посаді начальника цеху верстатів з програмним керуванням в Акціонерному товаристві "Завод " Маяк". 20.05.2020 року його було звільнений з посади начальника цеху верстатів з програмним керуванням на підставі наказу №84-к за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

В порушення вимог статті 116 КЗпП України відповідач не здійснив виплату всіх сум, належних йому при звільненні. На час його звільнення заборгованість товариства по заробітній платі перед ним складала 68 276,11 грн.

Зазначав також, що у зв`язку із затримкою розрахунку з ним при звільнені, з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 941,63 грн. за кожен день затримки з 20.05.2020 року по день фактичного розрахунку відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Завод Маяк» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 68 276 (шістдесят вісім тисяч двісті сімдесят шість) гривень 11 копійок.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Завод Маяк» на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації частини середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2020 року по 09.02.2021 року у розмірі 68 276 (шістдесят вісім тисяч двісті сімдесят шість) гривень 11 копійок.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Завод Маяк» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 365 (одна тисяча триста шістдесят п`ять гривень) 22 копійки.

Допущенонегайне виконання рішення суду в частині стягнення суми заборгованості по заробітній платі, але не більше ніж за один місяць.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 01.03.2021 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Завод Маяк» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2020 року по 09.02.2021 року у розмірі 68 276 гривень 11 копійок, стягнувши з Акціонерного товариства «Завод Маяк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2020 року по день прийняття рішення Київським апеляційним судом, виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 941,36 грн.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції в частині зменшення суми компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на 104054,00 грн., є необгрунтованим, оскільки прийняте з порушенням норм матеріального права, а саме, статті 117 КЗпП України, судом невірно застосовано принцип співмірності та не враховано дійсних обставин даної справи.

Вважає, що суд першої інстанції при ухвалення рішення в оскаржуваній частині не врахував вимог статті 117 КЗпП України з огляду на приписи постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, у якій Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Однак позовні вимоги (предмет позову) та умови звернення до суду в цій справі були різними. Так, у справі №761/9584/15-ц позивач звернувся до суду з цим позовом зі спливом більш ніж шести років після звільнення з роботи, позивач не довів, що звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо роботи у вихідні дні, а позовні вимоги стосувались компенсації за роботу у вихідні дні (не основна заробітна плата, виплата якої затримувалась), а сума компенсації позивачу за роботу у вихідні дні, є більш ніж у сто разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку.

При цьому, як зазначив суд першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Такими обставинами є: розмір простроченої заборгованості щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; період затримки виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Застосовуючи вказану правову позицію у даній справі, суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем була у відповідача не тільки під час звільнення, а й протягом останніх років роботи позивача і він не вичікував тривалого строку після звільнення для звернення до суду з вказаною вимогою.

Зазначає також, що суд не врахував його доводів про те, що несвоєчасна виплата заробітної плати суттєво вплинула на його життя, він постійно змушений був позичати кошти, приходилось обмежувати себе навіть у продуктах першої необхідності, нормальне життя було дуже ускладнене, що суттєво позначилось на його здоров`ї, загострились старі хвороби, що потребувало значних коштів на лікування. При цьому відповідач, не дивлячись на виконання ним службових обов`язків, не вважав за необхідне виконати свій конституційний обов`язок та оплатити результат його праці.

Ні на час розгляду справи в суді першої інстанції, ні на даний час заробітна плата відповідачем не виплачена.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Дана норма містить виключно імперативний характер і підлягає виконанню у визначений спосіб.

Вважає що зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на його користь, є невиправданим, порушує основні принципи трудового права, розмір сплати не є надмірним тягарем для відповідача, а є компенсацію за тривалі порушення в частині виплати заробітної плати, а в сукупності із незастосуванням інших способів забезпечення зобов`язання, є об`єктивною та справедливою мірою.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Акціонерного товариства " Завод Маяк" в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся у встановленому законом порядку, причин неявки представника суду не повідомив, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в Акціонерному товаристві «Завод Маяк» на посаді начальника цеху верстатів з програмним керуванням.

20.05.2020 року був звільнений з посади начальника цеху верстатів з програмним керуванням на підставі наказу №84-к за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю.

Відповідно до довідки Акціонерного товариства «Завод Маяк» від 30.06.2020 вих. №352 загальна сума заборгованості відповідача по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 складає 68 276,11 грн.

Звертаючись до суду з позовом , ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач, в порушення вимог статті 116 КЗпП України, не здійснив виплату йому всіх сум, належних при звільненні, а тому з відповідача на його користь підлягає стягненню 68 276,11 грн. заборгованості по заробітній платі; та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20.05.2020 року по день ухвалення рішення судом з розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 941,36 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Завод Маяк» про стягнення невиплаченої заробітної плати, суд першої інстанції посилався на те, що в порушення положень ст.ст. 47,94,116 КЗпП України відповідач при звільненні не провів з позивачем остаточного розрахунку за виконану ним роботу, чим порушив його трудові права, які підлягають відновленню шляхом стягнення з Акціонерного товариства «Завод Маяк» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 68 276 гривень 11 копійок.

Рішення суду у вказаній частині не оскаржується та, у відповідності до ст.367 ЦПК України, не переглядається в апеляційному порядку.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Завод Маяк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції посилався на те, що відповідач не провів з позивачем розрахунку при звільненні, а тому, відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, позивач має право на виплату йому відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку, середньоденна заробітна плата позивача визначена у розмірі 941,63 грн., час затримки у виплаті заробітної плати з моменту звільнення ОСОБА_1 20.05.2020 року по час ухвалення рішення у справі 09.02.2021 року складає 183 робочих днів, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні складає 172 318,29 грн. (941,63 грн.*183=172 318,29 грн.). Проте, враховуючи розмір простроченої заборгованості АТ "Завод "Маяк" щодо виплати ОСОБА_1 всіх належних сум, передбачених на день звільнення, період прострочення, співмірність заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 172 318,29 грн. до пропорційного розміру заборгованості відповідача з виплати позивачеві заробітної плати, тобто, до 68 276,11 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він зроблений на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів, судом вірно застосовані норми матеріального права та правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладену постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Як роз`яснено у пунктах 20,21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що не проведення своєчасного розрахунку з працівником є порушенням вимог статей 47 та 116 КЗпП України, тому з роботодавця підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати належних до сплати сум по день ухвалення рішення.

Також судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що відсутність у роботодавця коштів на виплату заробітної плати, не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.

Відповідачем було надано до суду довідку № 352 від 30.06.2020 року про наявну у позивача заборгованість по заробітній платі, що підтверджує факт визнання відповідачем заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 в сумі 68 276,11 грн., яку позивач і просив стягнути з відповідача на його користь. (а.с. 8)

За змістом пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Встановлено, що з дати звільнення позивача з роботи - з 20 травня 2020 року по 26 09 лютого 2021 року - по день ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платі, пройшло 183 робочих днів.

Відповідно до довідки АТ " Завод Маяк" від 30 червня 2020 року № 354 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить суму 941,63 грн, а тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до ухвалення рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі мав становити 172 318,29 грн. ( 941,63 х 183= 172 318,29 грн.).

Зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 172 318,29 грн. до пропорційного розміру заборгованості відповідача з виплати позивачеві заробітної плати, тобто, до 68 276,11 грн., суд першої інстанції вірно врахував розмір простроченої заборгованості АТ "Завод "Маяк" щодо виплати ОСОБА_1 всіх належних сум, передбачених на день звільнення, період прострочення, співмірність заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості і доводи апеляційної скарги вказаного висновку не спростовують, з огляду на наступне.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що застосовуючи вказану правову позицію Великої палати Верховного Суду у даній справі, суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем була у відповідача не тільки під час звільнення, а й протягом останніх років роботи позивача і він не вичікував тривалого строку після звільнення для звернення до суду з вказаною вимогою, колегія суддів відхиляє, так як суд першої інстанції обгрунтовано застосував при вирішенні спору у даній справі вказану правову позицію, при цьому, зменшуючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивач з 172 318,29 грн. до 68 276,11 грн. суд врахував розмір простроченої заборгованості АТ "Завод "Маяк" щодо виплати ОСОБА_1 всіх належних сум, передбачених на день звільнення, період прострочення, співмірність заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку ( 172 318,29 грн.) зі встановленим розміром заборгованості ( 68276,11 грн.).

Крім того, з наданої АТ " Завод "Маяк" довідки № 352 від 30.06.2020 року вбачається, що роботодавцем вчинялись дії щодо виплати позивачу заборгованості по заробітній платі. В лютому 2020 року було виплачено 4000,00 грн., в травні 2020 року також 4000,00 грн. Після звільнення позивача у травні 2020 року, в червні 2020 року йому було здійснено виплату заборгованості по заробітній платі в сумі 29 862,04 грн. та в сумі 42 161,08 грн. після вирішення спору в комісії по трудових спорах.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що при ухваленні рішення суду в оскаржуваній частині суд не врахував його доводів про те, що несвоєчасна виплата заробітної плати суттєво вплинула на його життя, він постійно змушений був позичати кошти, приходилось обмежувати себе навіть у продуктах першої необхідності, нормальне життя було дуже ускладнене, що суттєво позначилось на його здоров`ї, загострились старі хвороби, що потребувало значних коштів на лікування, колегія суддів відхиляє, так як позивачем не було надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів та підтвердження вказаних доводів. До апеляційної скарги позивачем було надано копію пенсійного посвідчення, виданого 15.06.2009 року та довідку МСЕК відповідно до якої йому з 25.11.2008 року. Проте, вказані докази не свідчать про наявність якихось змін у життя позивача, які виникли саме після звільнення та у зв`язку із затримкою виплати заробітної плати, так як інвалідність позивачу було встановлено ще у 2008 році.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги позивача про те, що зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на його користь, є невиправданим, порушує основні принципи трудового права, розмір сплати не є надмірним тягарем для відповідача, а є компенсацію за тривалі порушення в частині виплати заробітної плати, так як розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в 2,5 рази перевищує розмір заборгованості по заробітній платі позивача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Оболонського районного суду м.Києва від 09 лютого 2021 року в оскаржуваній частині про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2021 року.

Головуючий: Судді: