Номер провадження 22-ц/804/594/21
Номер провадження 22-ц/804/594/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Корчистої О.І., Космачевської Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 234/14904/19 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2020 року, ухваленого у складі судді Нейло І.М., -

ВСТАНОВИВ:

02 вересня 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07.05.2013 року між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» (з 14.06.2018 року - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого останньому надано банківські послуги та встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок, відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів банку», зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Відповідач свої зобов`язання не виконав, істотно порушивши умови договору, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем яка станом на 07.08.2019 року становить 38877,45 грн., з яких: 13225,13 грн. тіло кредиту; 10216,74 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 12358, 39 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 749, 69 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. штраф (фіксована частина); 1827, 50 грн. штраф (процентна складова).

Просили суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 38877,45 грн. за кредитним договором № б/н від 07 травня 2013 року та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921,00 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2020 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

На вказане рішення АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалите нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано факт укладення сторонами договору-приєднання, складовою якого є Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення прав кредитора, він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17. Судом першої інстанції не взято до уваги, що у своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 , підтвердив підписання заяви від 07.05.2013 року та визнав заборгованість за тілом кредиту у сумі 4100 грн., та відмовив в задоволенні позову в повному обсязі, що призводить до нехтування принципами платності кредитного договору. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів. За таких обставин суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні заборгованості за тілом кредиту.

На час перегляду справи судом апеляційної інстанції від відповідача 03.03.2021 поштою надійшов відзив який подано поза межами строку встановленого відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, копію якої разом з апеляційною скаргою відповідач отримав 12.02.2021р.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, та вбачається з матеріалів справи, що 07.05.2013 сторони уклали кредитний договір б/н шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, складає між сторонами Договір про надання банківських послуг.

В підписаній сторонами Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 07.05.2013 не зазначені ні сума наданого кредиту, ні узгоджений розмір кредитного ліміту, не визначено тариф обслуговування кредитної карти, процентна ставка, відсутні умови договору про нарахування комісії та встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

При цьому, матеріали справи не містять підтвердження того, що витяг з Умов та правил надання батьківських послуг, долучений позивачем до позовної заяви, зрозумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку їх нарахування.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд керувався тим, що підстав для стягнення заборгованості визначеної в позові відсутні, оскільки позивач не довів факт укладення договору саме на тих умовах, на яких побудовано позов і доданий до нього розрахунок заборгованості за кредитним договором. Відносно отриманих кредитних коштів в сумі 4100 грн., суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в зв`язку з тим що ОСОБА_1 за період з 01.01.2013 по 30.10.2019 було перераховано на рахунок банку 261789,07 грн., що значно більше суми, яка була отримана ОСОБА_1 від позивача.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а відповідно до вимог частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність заборгованості по тілу кредиту у ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» у зв`язку з переплатою ним на користь АТ КБ «Приватбанк» - 261789,07 грн., що значно перевищує заборгованість за тілом кредиту.

Зазначений висновок суду першої інстанції не ґрунтується на фактичних обставинах справи, а саме виписці по рахунку (т.1 а.с. 59-111) яку було надано ОСОБА_1 .. Зокрема суд не звернув увагу на те, що відповідно до вказаної виписки по картці і додатковим карткам договору (т.1 а.с. 59) за період 01.01.2013 30.10.2019 усього витрат становить 303093,34грн., усього надходжень 261789,07грн., баланс на кінець періоду є від`ємний та становить 41304,27 грн.. Суд першої інстанції також не дослідив, що згідно виписки вбачається, що більшість внесених ОСОБА_1 на картку великих сум ((т.1 а.с. 67) 12000,00грн. , (т.1 а.с. 81) 3500,00грн., (т.1 а.с.85) 3600,00грн., (т1. а.с. 88) -2196,00грн., (т.1 а.с. 93) 3000,00 грн., (т1. а.с. 94) 5000,00грн., (т1 а.с. 98) 24340,00грн., (т1. а.с. 99) 18000,00грн., (т.1 а.с. 101) 36500,00грн., (т1 а.с.103) 10000,00грн., (т1 а.с. 105) 75000,00грн.) були потім витрачені або зняті готівкою ОСОБА_1 в короткі терміни відповідачем.

У відзиві на позовну заяву (т1. а.с. 48-55) ОСОБА_1 частково визнає позов АТ КБ «Приватбанк», та просить задовольнити позов в частині стягнення з нього тілу кредиту в розмірі 4100,00грн.

В заперечені на відповідь на відзив (т.1 а.с. 157-159) ОСОБА_1 також просить задовольнити позов АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення з нього тілу кредиту в розмірі 4100,00грн.

Відповідно до п.1 ч. 2 статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до п.3 ч. 3 статті 178 ЦПК відзив повинен містити: у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем;

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (дог б/н) (т.1 а.с. 212) вбачається, що з 11.12.2013 встановлено кредитний ліміт 300,00грн., з 11.12.2013 збільшено кредитний ліміт до 500,00грн., з 18.03.2014 збільшено кредитний ліміт до 4100,00грн., з 28.10.2014 зменшено кредитний ліміт до 3720,00грн., з 17.11.2014 зменшено кредитний ліміт до 0грн., з 08.09.2016 збільшено кредитний ліміт до 500,00грн., з 25.09.2017 збільшено кредитний ліміт до 10000,00грн., з 16.02.2019 зменшено кредитний ліміт на 0 грн.

Відповідно до довідки (т.1 а.с. 213) ОСОБА_1 , АТ КБ «Приватбанк» були надані наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 дата відкриття 07.05.2013, термін дії 12/16; № НОМЕР_2 дата відкриття 11.12.2013, термін дії 07/17; № НОМЕР_3 дата відкриття 15.06.2017, термін дії 05/20.

З виписки наданої ОСОБА_1 вбачається, що ним 28.11.2017 знято готівку в банкоматі в розмірі 8000 грн. (сума операції склала 8264,92грн.). Також за період наданої виписки з 28.11.2017 по 01.10.2019 (т.1 ас. 59-67) вбачається, що ОСОБА_1 періодично користувався кредитними грошима, а баланс з початкової до кінцевої дати був постійно від`ємним. Такі самі дані містяться в виписці по картковому рахунку ОСОБА_1 яку надано АТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с. 201-202 зворотній бік).

З виписки по рахунку доданої АТ КБ «Приватбанк» до відповіді на відзив, вказано розподіл проведених операцій з прив`язкою до номеру кредитної карти. Відповідно до якої за діючою кредитною карткою № НОМЕР_3 у ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» утворилась заборгованість по тілу кредиту розмірі 9960,42грн., починаючи від 28.11.2017 (зняття кредитних коштів в банкоматі) по 05.12.2017 (коли борг по тілу кредиту дійшов до межі встановленого кредитного ліміту) (т.1 а.с.144)

Враховуючи, що по кредитній картці № НОМЕР_3 ОСОБА_1 в період часу з 25.09.2017 по 16.02.2019 був встановлений ліміт у сумі 10000грн., а відповідно переліку операцій що міститься в виписках по картковому рахунку наданих як ОСОБА_1 так і АТ КБ «Приватбанк» (т.1 ас. 62 - 67), (т.1 а.с.144), (т.1 а.с. 201 зворотній бік - 202 зворотній бік), вбачається, що за ОСОБА_1 рахується заборгованість за тілом кредиту в межах встановленого кредитного ліміту в розмірі 9960,42грн., тому, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови позивачу в задоволенні позовних вимог щодо стягнення тіла кредиту, оскільки даний висновок суперечить доказам, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 07 травня 2013 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 07 травня 2013 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (07.05.2013) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (02.09.2019), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Апеляційний суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Апеляційний суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07 травня 2013 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, де суд першої інстанції, правильно відмовив у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 нарахованої пені за прострочене зобов`язання у розмірі 12358,39грн., пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100грн 749,69грн., штрафів у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 1827,50 грн. (процентна складова) у зв`язку з недоведеністю позовних вимог в цій частині.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не заявляв.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції інстанцій, та вважає що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Розмір заборгованості визначений АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 38877,45грн. при зверненні з позовом є необґрунтованим і таким, що не відповідає умовам договору, оскільки обрахований поза встановленого кредитного ліміту по діючій кредитній картці.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 9960,42 грн.

З огляду на вищевказане, апеляційний суд доходить висновку, що судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення тілу кредиту, та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за тілом кредиту що виникла за період 28 листопада 2017 року по 05 грудня 2017 року по діючій кредитній картці № НОМЕР_3 в сумі 9960,42 грн.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», з ОСОБА_1 слід стягнути на користь АТ КБ «Приватбанк» понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 492,16 грн. З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір, пов`язаний з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в сумі 807,80 грн. Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір у сумі 1299,96 грн.

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2020 року в частині відмови в стягненні з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту скасувати та в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 9960,42 грн. (дев`ять тисяч дев`ятсот шістьдесят) грн. 42 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції сумі 492,16 грн. та переглядом у суді апеляційної інстанції в сумі 807,80 грн., всього 1299,96 (одна тисяча дев`яносто дев`ять) грн. 96 коп.

В іншій частині рішення Краматорського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 березня 2021 року.

Судді: