Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2758/21 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б.
Категорія 70 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,
суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №274/2758/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на період навчання, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Большакової Т.Б. в м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, у якому просила стягнути із відповідача аліменти на своє утримання на період навчання в розмірі ј частини заробітку (доходів) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до 30.06.2024 року, але не більше як до досягнення 23 років.

Позовні вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_2 є її батьком, який проживає окремо та сплачував аліменти на її утримання на підставі судового рішення. Вказує, що з 01.09.2020 вона є студенткою Національного юридичного університету імені Я. Мудрого денної форми навчання строком навчання чотири роки за ступенем бакалавра за спеціальністю «Право» на контрактній основі. Зазначає, що 14.09.2020 укладено договір №720030 про надання їй освітніх послуг, згідно якого загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 113 200 грн., за кожний календарний рік окремо вартість освітньої послуги становить 28 300 грн., плата за навчання вноситься у готівковій або безготівковій формі рівними частками в розмірі 14 150 грн щосеместрово не пізніше 15 вересня за перший семестр 2020-2021, у наступному не пізніше 01 вересня за перший семестр наступного року та 01 лютого за другий семестр навчального року. Стверджує, що період навчання становить з 01 вересня 2020 року по 30 червня 2024 року.

Зазначає, що 18.01.2021 вона досягла повноліття, але продовжує навчання. Вказує, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання матері, але в період навчання проживає в м. Харків у найманій квартирі. Стверджує, що плату за освітню послугу відповідно до договору вносить її мати, яка працює у ТОВ «ОЛТЕКС» та отримує зарплату в сумі 6211,20 грн. Зазначає, що отриманих доходів не вистачає на оплату навчання та потреби сім`ї, тому матеріальну допомогу надають батьки матері.

Крім того, вказує, що вона винаймає житло в м. Харків, витрачає щоденно кошти на харчування, громадський транспорт, на проїзд з м. Харків до м. Бердичева і у зворотньому напрямку раз в місяць, витрати на придбання підручників, паперу для рефератів та курсових робіт, інших канцелярських товарів, необхідного одягу, взуття та інші нагальні потреби, у зв`язку з чим вона потребує матеріальної допомоги. Зазначає, що відповідач з 30.03.2020 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 м. Бердичева, отримує грошове утримання в розмірі 12000-14000 грн щомісячно; не має інших дітей, непрацездатних батьків або інших утриманців та будь-яких фінансових зобов`язань, окрім заборгованості по сплаті аліментів на її утримання, оскільки аліменти сплачував нерегулярно та не в повному обсязі. Відтак вважає, що відповідач за станом здоров`я, майновим станом, маючи достатній стабільний дохід, може надавати матеріальну допомогу на період її навчання. Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідача аліменти на своє утримання на період навчання в розмірі ј частини заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення 23 років.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь та на утримання ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 26.04.2021 й до закінчення навчання, тобто до 30.06.2024, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_1 23 років. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його змінити в частині розміру стягнення аліментів, встановивши його в розмірі 1/8 з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення ОСОБА_1 23 років.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що із заробітної плати ОСОБА_2 вже вираховується 50% аліментів на утримання позивача. Зазначає, що заробітна плата ОСОБА_2 складає 6000,00 грн, інших заробітків чи доходів він не має. Вказує, що ОСОБА_2 має проблеми зі спиною і він систематично проходить лікування та реабілітацію. Крім того, зазначає, що на його утриманні перебуває його матір, яка є непрацездатною, хворіє цукровим діабетом та перебуває на лікуваннях та потребує догляду. Стверджує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про спроможність ОСОБА_2 сплачувати аліменти. Вказує, що договір оренди житла, що додатний до позову не може вважатися належним доказом витрат позивача, оскільки він не містить її прізвища та ніким не завірений. Враховуючи викладене, просить змінити рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 липня 2021 року, стягнувши з ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_1 у розмірі 1/8 з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення ОСОБА_1 23 років.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 28.01.2003.
Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, ОСОБА_1 з 24.12.2015 зареєстрована в АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки №1069 від 12 березня 2021 року виданої Національним юридичним університетом імені Ярослава Мудрого вбачається, що ОСОБА_1 дійсно є студенткою 1 курсу Міжнародно-правового факультету Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (денна контрактна форма навчання).
За змістом договору №720030 від 14.09.2020 про надання освітніх послуг укладеного між Національним юридичним університет імені Ярослава Мудрого в особі ректора ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для ОСОБА_1 вбачається, що загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 113 200 грн. За кожен календарний рік окремо вартість освітньої послуги становить 28 300 гривень.
Відповідно до довідки №75 від 03.03.2021 виданої ОСОБА_5 . Товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛТЕКС», вбачається що дохід останньої за період вересень 2020 року по лютий 2021 року становить 30 807,77 грн.
Згідно довідки №1586 від 09.04.2021 виданої Військовою частиною НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 в м. Бердичеві з 30.03.2020.
Відповідно до довідки про доходи №1599 від 12.04.2021 виданої Військовою частиною НОМЕР_1 вбачається, що дохід ОСОБА_2 за період з 01.10.2020 по 31.03.2021 складає 129 156,79 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, потребує значних матеріальних витрат. Відповідач є працездатною особою, офіційно працює, обставин, які б свідчили про відсутність можливості надавати матеріальну допомогу доньці на час її навчання не доведено.
З наведеними висновками суду першої інстанції колегія апеляційного суду погоджується в повному обсязі, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст. ст. 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.
Частина 1 ст. 199 СК України передбачає, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Положеннями статті 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1 і 2 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення
При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Аналіз наведених норм прав дає підстави для висновку, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
При цьому СК України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».
Аналогічний висновок міститься у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
Аналіз статей 199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.
Статтею 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192, 194-197 цього Кодексу.
Отже, для вирішення питання щодо стягнення аліментів суд має з`ясувати три складові: чи повнолітня дитина продовжує навчання, чи потребує вона матеріальної допомоги та чи може надавати таку матеріальну допомогу один з батьків, який не приймає участі в утриманні дитини.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що повнолітня донька відповідача, яка є студенткою денної форми навчання, не працює, не отримує доходів, перебуває на матеріальному забезпеченні матері, при цьому несе певні витрати, які пов`язані з її навчанням, а тому стягнення аліментів з батька на її утримання є необхідним, оскільки обов`язок з утримання дитини покладається на обох батьків.
Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які відповідач повинен сплачувати на користь своєї повнолітньої доньки, суд першої інстанції правильно виходив із потреб дитини, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.
В супереч ст.81 ЦПК України відповідач не довів, що він знаходиться в тяжкому матеріальному становищі і не може надавати таку допомогу своїй доньці. Належних доказів на підтвердження факту перебування на його утриманні матері, відповідач не надав.
В апеляційній скарзі представник апелянта посилався на те, що ОСОБА_2 має проблеми зі спиною та систематично проходить лікування, однак до суду не надано належних доказів, які б свідчили про те, що особа не може працювати та надавати матеріальну допомогу своїй дитині.
Відтак, суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів, встановив баланс між обов`язком відповідача по сплаті аліментів та правом повнолітньої дитини на отримання матеріальної допомоги на період навчання.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно і всебічно дослідив матеріали та обставини справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відтак, колегія апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.
Судом першої інстанції надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі представником ОСОБА_2 ОСОБА_3 доводами не вбачає, оскільки доводи скарги суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді