ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 березня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/2516/20

Головуючий у першій інстанції Пантелієнко В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/407/21

Чернігівський апеляційний суд у складі :

головуючого-судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини,

місце ухвалення рішення суду м. Ніжин,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 21 грудня 2020 року.

У С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання, як матері дитини, у розмірі 1/6 частини всіх видів доходу щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для осіб працездатного віку, до досягнення дитиною шестирічного віку.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що у період фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_2 у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який на даний час проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Дитина має інвалідність з дитинства, у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду. Відповідач добровільної матеріальної допомоги у відповідності до ч. 3 ст. 84 СК України не надає, а тих коштів, які вона отримує як аліменти на дитину, не вистачає для належного забезпечення її та дитини потреб.

Рішенням від 21 грудня 2020 року Ніжинський міськрайонний суд позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 аліменти на утримання позивачки у розмірі 1/8 частини всіх видів його доходу щомісячно до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 шестирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , розпочавши стягнення з 19 червня 2020 року. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість судового рішення та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду першої інстанції про доведеність письмовими доказами наявності потреби дитини у постійному догляді матері, оскільки наявні у матеріалах справи медичні документи містять такі посилання лише рекомендаційного характеру і не засвідчують встановлення такої потреби з лікарської точки зору.

Скаржник зазначає, що позивачкою не доведено належним чином того, що дитина, яка має інвалідність, в силу свого захворювання не може обходитися без постійного стороннього догляду, беручи до уваги такі обставини: з 01 вересня 2019 року ОСОБА_3 відвідує дитячий садок, тобто, протягом кожного дня відвідування закладу мати відсутня біля дитини; позивачка, намагаючись влаштувати своє особисте життя, періодично проводить свій вільний час у подорожах по різних містах України, залишаючи при цьому дитину зі своїми батьками на тривалі проміжки часу; позивачка продовжує неофіційно займатися торгівлею одягом на міні-ринку «Афганець» у м. Ніжині, що унеможливлює її знаходження поруч з дитиною протягом робочого часу.

Указує, що ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження її фактичного матеріального становища, враховуючи те, що остання отримувала у період з 01 січня 2019 року по 01 січня 2021 року соціальну допомогу у розмірі 1 047,90 грн щомісяця. Також позивачка отримує аліменти на утримання дитини у завищеному розмірі 1/3 частині його місячного доходу та розпоряджається пенсією, яка призначається малолітньому сину через наявну у нього інвалідність. Подані ним клопотання про витребування необхідних доказів судом першої інстанції проігноровані.

Звертає увагу на ту обставину, що сам по собі факт наявності у позивачки дитини не позбавляє її можливості працювати та займати відповідну освіті посаду, адже відвідування дитиною дитячого закладу не перешкоджає працевлаштуванню його матері. На переконання заявника, відсутність у ОСОБА_1 роботи обумовлено лише її небажанням працювати.

Посилається на ігнорування судом першої інстанції його доводів щодо неможливості надання матеріальної допомоги у вигляді аліментів на утримання позивачки, враховуючи те, що єдиним його доходом є заробітна плата водія у ТОВ «АК Магнат», після відрахування з якої 1/3 частини аліментів на утримання дитини та 1/8 частини аліментів на утримання його матері, визначених оскаржуваним судовим рішенням, залишається сума, яка є меншою, ніж встановлений законодавством прожитковий мінімум для працездатних осіб 2270 грн, чим порушується гарантоване Конституцією України його право на достатній життєвий рівень. Зазначає, що сплачує комунальні послуги за місцем реєстрації, надає матеріальну допомогу непрацездатній матері та має низку хронічних захворювань, на лікування яких постійно витрачаються кошти.

Доводами апеляційної скарги є недотримання стороною позивача приписів ч.ч. 8, 9 ст. 83 ЦПК України при поданні письмових доказів, які були незаконно прийняті судом та враховані при прийнятті судового рішення.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що відповідач, вважаючи свою дитину активною, цілком здоровою та не будучи обізнаним у тонкощах медичного діагнозу сина, не враховує того, що дитина на протязі всього життя повинна постійно 4-6 разів на день приймати спеціальні ліки гіпотензивні засоби та перебувати під наглядом педіатра.

Позивачка указує, що на протязі п`яти років здійснює постійний нагляд за сином відповідно до рекомендацій лікарів, у разі нагальної потреби з нею завжди на телефонному зв`язку професори м. Києва, які проводили дитині операцію. Хлопчик дійсно відвідує дитячий заклад для соціальної адаптації з дітьми його віку, проте перебуває у садочку тільки до обіду.

Наголошує на тому, що на даний час вона дійсно офіційно не працює, що зумовлено її неможливістю працювати повний робочий день та систематичним знаходженням на лікарняному. Всі наявні у неї доходи висвітлені у наданих суду письмових доказах. Звертає увагу, що вона лише допомагає своїй матері, яка займається продажем одягу, вважаючи таку допомогу своїм обов`язком для батьків, які здійснили оплату операції ОСОБА_3 та за можливості надають їй та дитині матеріальну допомогу.

На її переконання, твердження ОСОБА_2 про наявність у нього єдиного доходу у вигляді заробітної плати та неспроможність сплачувати аліменти на її утримання не відповідають дійсності, оскільки надані ним документи не є беззаперечними доказами його фактичного стану здоров`я, а фотосвітлини про його відпочинок на курортах України, які відповідач розміщує у соціальних мережах, зовсім не свідчать про його скрутне матеріальне становище.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з посиланням на приписи ст. 84 СК України, виходив з того, що позивачка не працює, оскільки здійснює догляд за дитиною з інвалідністю, яка має вади фізичного розвитку, а відповідач перебуває у працездатному віці, має задовільний стан здоров`я, тому, із застосуванням засад розумності та справедливості, дійшов висновку про необхідність стягнення з нього на користь позивачки аліментів на її утримання у розмірі 1/8 частини всіх видів його доходу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, виданого 13 жовтня 2016 року Ніжинським МРВ ДРАЦС ГТУЮ у Чернігівській області, батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 4).

Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували і не перебувають.

На підставі консультативного висновку лікарів ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М.Амосова НАМН України» від 15 грудня 2016 року ОСОБА_6 був встановлений відповідний медичний діагноз (а.с. 7).

Малолітній ОСОБА_7 має статус дитини з інвалідністю, про що свідчить копія посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого УПСЗН Ніжинської міської ради 10 січня 2017 року (а.с. 85).

Встановлений діагноз дитини підтверджується консультативними висновками лікарів інституту ім. М.М. Амосова від 12 червня та 13 листопада 2018 року (а.с. 8, 9), у зв`язку з чим була розроблена індивідуальна програма реабілітації дитини-інваліда ОСОБА_5 , відповідно до якої дитина періодично кожного року потребує консультацій, профілактичних, медичних та лікувально-фізкультурних реабілітаційних заходів, а також виготовлення протезних виробів на грудну клітину відповідно до антропометричних даних (а.с. 10-13).

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 липня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 травня 2019 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 28-29).

Видана начальником Ніжинського МРВ ДВС довідка свідчить про те, що за матеріалами виконавчого провадження АСВП № 59912568 заборгованість зі сплати ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 станом на 30 червня 2020 року відсутня (а.с. 31).

Згідно з довідкою виконкому Ніжинської міської ради від 18 червня 2020 року ОСОБА_1 зареєстрована у АДРЕСА_1 . Разом з нею зареєстрований син, ОСОБА_7 , 2016 року народження (а.с. 5).

Зі змісту довідки КНП «Ніжинський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Ніжинської міської ради від 01 жовтня 2020 року № 985 вбачається, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з наявним у нього діагнозом з народження знаходиться під наглядом педіатра та постійним наглядом матері, яка проінструктована щодо негативних серцевих ускладнень та обізнана в наданні невідкладної допомоги (а.с. 61).

Відповідно до консультативного висновку лікарів інституту ім. М.М.Амосова від 09 жовтня 2020 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який має вроджену ваду серця, рекомендований постійний нагляд матері, прийом лікарських препаратів та оздоровлення 1 раз на рік (а.с. 60).

Медичним висновком № 102-37, виданим КНП «Ніжинська центральна міська лікарня ім. М.Галицького» 10 грудня 2020 року, підтверджено, що у ОСОБА_8 наявне відповідне медичне захворювання. Висновок дійсний до 01 січня 2023 року, дата наступного переогляду 10 грудня 2022 року (а.с. 82).

З довідки ДНЗ № 17 «Перлинка» Ніжинської міської ради від 04 березня 2021 року, наданої позивачкою апеляційному суду, вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на даний час відвідує дошкільний навчальний заклад, дитину забирають із закладу після 13 год (а.с. 133).

Згідно з довідкою про доходи ОСОБА_2 працює водієм «ТОВ «АК «Магнат» та у період січень-травень 2020 року, з вирахуванням податку з доходів фізичних осіб та аліментів, отримав доход у сумі 13 650,03 грн (а.с. 30).

З витягу з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 з 26 вересня 2008 року була зареєстрована як ФОП, видами діяльності якої були: роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям (код КВЕД 47.82) та роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами (код КВЕД 47.89). З 13 січня 2017 року підприємницьку діяльність припинено (а.с. 32). Наведена інформація підтверджується й повідомленням про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 (а.с. 134).

Відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків містять інформацію про те, що ОСОБА_1 у період з 4 кварталу 2019 року по 1 квартал 2020 року отримувала наступні доходи: від УПСЗН Ніжинської міської ради 16 473,03 грн державної соціальної допомоги та від ТОВ АПК «Магнат» - 4 094,87 грн аліментів (а.с. 54).

З наданої на запит апеляційного суду інформації від 22 березня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 на обліку в ГУ ПФУ в Чернігівській області не перебуває та не отримує пенсію на дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 143).

Звернувшись до суду з вимогою про стягнення аліментів на її утримання, ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок догляду за дитиною з інвалідністю позбавлена можливості працювати. Коштів, які вона отримує від держави, та аліментів не вистачає для задоволення життєвих потреб дитини. Вважає, що відповідач спроможний надавати їй матеріальну допомогу відповідно до ч. 3 ст. 84 СК України, оскільки працює, фізично здоровий та не має інших утриманців.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Статтею 84 СК України гарантоване право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Так, відповідно до ч.ч. 3, 4 указаної норми якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи працює вона, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

За змістом ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 84 та ст.ст. 86, 88 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Виходячи зі змісту наведених норм та проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки аліментів на її утримання до досягнення їхньою дитиною шестирічного віку.

Так, у справі встановлено, що сторони мають спільну дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якого у тримісячному віці був виявлений відповідний медичний діагноз.

Встановлення та наявність у дитини вади фізичного розвитку підтверджується наявною у матеріалах справи медичною документацією (консультативними та медичними висновками, довідкою), з якої вбачається, що у 2017 році хлопчику було проведено хірургічне лікування шляхом радикальної корекції ТФ, після чого рекомендовано амбулаторне лікування під постійним наглядом лікуючого лікаря із застосуванням медикаментозної терапії та періодичних повторних консультацій фахівців.

Позовна заява містить посилання про наявність законних, на переконання позивачки, підстав для стягнення аліментів на її утримання у відповідності до ч. 3 ст. 84 СК України. Згідно з ч. 3 коментованої статті право на утримання виникає у випадку, якщо внаслідок особливостей свого розвитку дитина має фізичні або психічні вади, що зумовлюють необхідність особливого догляду за нею, регулярних медичних оглядів, лікувальних курсів, неможливість відвідування звичайних дитячих закладів тощо.

Отже, предметом доказування у даній справі є наявність у дитини вади фізичного (психічного) розвитку та встановлення можливості батька надавати матері дитини матеріальну допомогу.

Мотивуючи прийняте рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції правильно указав, що позивачка не працює та здійснює догляд за дитиною, яка має вади фізичного розвитку, а відповідач перебуває у працездатному віці та має задовільний стан здоров`я для того, щоб допомагати фінансово. Посилання ОСОБА_2 про недоведеність позивачкою тієї обставини, що дитина в силу свого захворювання не може обходитися без постійного стороннього догляду, не беруться до уваги колегії суддів, оскільки вони ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржником положень правових норм з огляду на те, що зазначені вище обставини в сукупності є тими підставами, за яких позивачка має право на утримання відповідно до ч. 1 ст. 88 СК України, у той час як підставою даного позову ОСОБА_1 визначила наявність у неї права на утримання, передбаченого саме ч. 3 ст. 84 СК України.

За змістом цієї статті обов`язковими умовами для призначення аліментів є вади фізичного розвитку дитини, а не її потреба у постійному сторонньому догляді, як безпідставно наголошує у апеляційній скарзі відповідач, і проживання дитини разом з матір`ю. Матеріалами справи очевидно підтверджені вади фізичного розвитку малолітнього ОСОБА_5 та факт його проживання з позивачкою.

Твердження скаржника про факт приховування позивачкою її дійсного доходу та наявність у неї неофіційного заробітку не враховуються апеляційним судом при вирішенні спору, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України остання має беззаперечне право на своє утримання незалежно від її матеріального становища за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Районним судом правильно встановлено, що відповідач є працездатним, має задовільний стан здоров`я, отже спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання матері дитини. Цей висновок суду належними доказами не спростований. ОСОБА_2 не надано ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду належних доказів того, що він має хронічні захворювання з наявними медичними протипоказаннями для працевлаштування. Також у матеріалах справи відсутні та не додані до апеляційної скарги докази на підтвердження здійснення відповідачем витрат на оплату комунальних послуг та надання матеріальної допомоги непрацездатній матері.

Є безпідставними доводи відповідача про те, що після відрахування з його заробітної плати стягнутих за судовими рішеннями аліментів на утримання дитини (1/3 частини) та на утримання позивачки (1/8 частини) залишиться сума, яка є меншою, ніж встановлений законодавством прожитковий мінімум для працездатних осіб, оскільки ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» чітко передбачено, що у разі стягнення аліментів із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості 50 відсотків заробітної плати. Жодного посилання на встановлений законодавством прожитковий мінімум для працездатних осіб вищевказана норма не містить. Крім цього, загальний обсяг стягнутих судовими рішеннями аліментів на утримання дитини та його матері становить 11/24 частин, що є менше, ніж 50 відсотків.

Доводи апеляційної скарги про недотримання районним судом положень ч.ч. 8, 9 ст. 83 ЦПК України не приймаються до уваги колегії суддів, оскільки порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи.

Беручи до уваги наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і підстави для його скасування відсутні.

Оскільки ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, на підставі ч. 4 ст. 359 ЦПК України, зупинено дію рішення Ніжинського міськрайонного суду від 21 грудня 2020 року, тому дія цього рішення підлягає поновленню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2020 року без змін.

Поновити дію рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 31 березня 2021 року.

Головуюча: Судді: