Дата документу 06.10.2021 Справа № 333/2438/21
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/2438/21Головуючий у 1-й інстанції Наумова І.Й. Повний текст рішення складено 22.06.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/3143/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кримської О.М., Маловічко С.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на малолітню дитину

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-11), в якому просила- стягнути щомісячно з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходу (заробітку), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення дитиною повноліття; - стягнути з відповідача на її користь витрати за надання їй професійної правничої допомоги в розмірі 14000,00 грн.

В обґрунтування вищезазначеного позову позивач зазначала, що з жовтня 2002 року по липень 2020 року вона мала відносини з ОСОБА_2 . Разом з ОСОБА_2 вона проживала однією сім`єю з червня 2003 року і до серпня 2020 року. Під час їх відносин народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення про народження дитини було обопільним. З серпня 2020 року вони стали жити окремо, спільного господарства не ведуть. Спору про місце проживання дитини у неї з відповідачем немає, оскільки син проживає разом з нею з моменту його народження і по теперішній час. Дитина перебуває на утриманні матері. Малолітній ОСОБА_3 має захворювання: «Алергічний персистуючий риніт. Полівалентна алергія. Гіпертрофія лімфоглоточного кільця. Кіфосколіотична постава. Поздовжня плоскостопість». Лікування даних хвороб потребує додаткових затрат. Відповідач не надає їй добровільно кошти на утримання їх дитини. Позивач зазначала, що на даний час вона має важке матеріальне становище, щомісячно несе витрати на оплату комунальних послуг за квартиру, в якій вони з сином мешкають, на оплату за харчування дитини у дитсадку та за заняття дитини з ментальної арифметики. Її батьки є людьми пенсійного віку, тому не можуть їй допомагати матеріально. Позивач також вказувала, що відповідач інших неповнолітніх дітей чи інших непрацездатних осіб на утриманні не має. Старші діти ОСОБА_2 , вже дорослі, мають окремі родини та власний бізнес. Відповідач займається підприємницькою діяльністю, а саме він є головою Фермерського господарства «Зустріч», засновником Фермерського господарства «Авена», керівником та власником Товариства з обмеженою відповідальністю «Стілстар», Фізичною особою-підприємцем « ОСОБА_2 », та отримує прибуток, оскільки кожне підприємство веде діяльність. Також відповідач має у власності житлові будинки, квартири, нежитлові будівлі, заправочну станцію, лазню, їдальню, земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянка для розміщення та обслуговування об`єкту нерухомого майна (заправочна станція).

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Наумову І.Й. (а.с. 136).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 139) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2021 року (а.с. 192-195) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.04.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн.

В задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в сумі 908,00 грн.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині задоволення позовних вимог позивача, погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 200-205) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.04.2021 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 14000,00 грн. та витрати на правову допомогу за складання апеляційної скарги та представництво інтересів в суді апеляційної інстанції у розмірі 4000,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 217).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 у цій справі відкрито 28 липня 2021 року (а.с. 218).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 219) дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 у цій справі (а.с. 223-227).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів).

В автоматизованому порядку у цій справі суддями Кримською О.М. та Маловічко С.В. замінено суддів-членів колегії Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. у зв`язку із відпусткою останніх 14 і більше днів (а.с. 231-232).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача ОСОБА_1 частково у цій справі, керувався ст. ст. 10, 82, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 80-182, 191 СК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони по справі є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (свідоцтво про народження, копія а.с. 13) та експертним висновком про біологічне батьківство №MG20-85310 від 29.01.2020 року (а.с. 17).

Також дана обставина визнана сторонами по справі в їх заявах по суті справи (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Сторони у шлюбі не перебувають, відповідач перебуває у шлюбі з іншою особою, дана обставина вбачається із їх заяв по суті справи.

Місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . За цією ж адресою зареєстроване місце проживання позивачки. Дані обставини підтверджуються копією паспорту позивачки (а.с. 12) та копією довідки, виданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 24.05.2018 р. (а.с. 16).

Місце проживання відповідача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 15).

Згідно з довідкою ОСББ «Альянс» від 31.03.2021 р. ОСОБА_1 мешкає зі своїм сином ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 22).

Сторонами визнана обставина, що їх малолітній син ОСОБА_3 мешкає з матір`ю позивачем по справі (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Спір щодо місця проживання дитини у сторін відсутній.

Малолітній ОСОБА_3 має хронічне захворювання: Алергічний персистуючий риніт. Полівалентна алергія. Гіпертрофія лімфоглоточного кільця. Кіфосколіотична постава. Поздовжня плоскостопість, що підтверджується відповідними медичними висновками та довідкою КНЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» від 13.04.2021 року (а.с. 26). З довідки ДНЗ №290 «Зайчатка» та характеристики дитини, наданої цим закладом 13.04.2021 р. (а.с. 23-24), а також довідки ТМ «BeGenius» від 13.04.2021 р. (а.с. 25), вбачається, що ОСОБА_3 відвідує цей дитячий садок, а також заняття ментальної арифметики (вартість яких на місяць складає 750,00 грн.).

З наданої позивачем смс - переписки між сторонами вбачається, що позивач періодично надавав матеріальну допомогу на утримання дитини і у сторін існує конфлікт щодо розміру цієї допомоги (а.с. 177-186).

Відповідач займається підприємницькою діяльністю, а саме: є співзасновником Фермерського господарства «Авена», співзасновником та керівником ФГ «Зустріч», засновником та керівником ТОВ «Стілстар», а також зареєстрований як фізична-особа підприємець, що підтверджується витягами з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 50-57).

З інформації, яка міститься в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Єдиному реєстрів заборон щодо відчуження нерухомого майна вбачається, що у власності відповідача перебувають декілька земельних ділянок на території Оріхівського району Запорізької області (наразі Запорізький район), однокімнатна квартира в м. Оріхів Запорізької області, нежитлові приміщення (будівлі заправки, їдальні, бані) в смт. Комишуваха та с. Новояковлівка в Запорізькій області, житловий будинок в с. Новояковлівка в Запорізькій області, частина з яких перебуває в іпотеці за кредитними зобов`язаннями відповідача або його підприємств. ФГ «Зустріч» є орендарем значної кількості земельних ділянок, розташованих на території Оріхівського району Запорізької області, власником та орендарем нежитлових приміщень, деякі з них перебувають у іпотеці за кредитними зобов`язаннями даного фермерського господарства. ФГ «Авена» є орендарем декількох земельних ділянок, розташованих на території Оріхівського району Запорізької області.

В судовому засіданні в суді першої інстанції представником відповідача визнано, що відповідач має у власності декілька транспортних засобів.

Позивачка, яка є працездатною особою, про наявність чи відсутність в неї доходів, належних доказів суду першої інстанції не надала. В судовому засіданні в суді першої інстанції зазначила, що вона неофіційно інколи працює бухгалтером, отримує приблизно 8000,00 грн. в місяць. Надані нею квитанції про сплату комунальних послуг, які вона надала на підтвердження її витрат, суд першої інстанції вважав неналежними доказами по справі, оскільки платником по цим послугам зазначений ОСОБА_4 , а не позивачка (а.с. 29-34). З 2021 р. позивачка щомісячно здійснювала оплату послуг за утримання будинком за місцем її проживання, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 35). Позивачка має кредитну заборгованість перед ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 31072,18 грн., що підтверджується довідкою даної банківської установи.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У відповідності з вимогами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

На підставі ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, і (або) у твердій грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік», у 2021 р. прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, для дітей віком від 6 до 18 років, становить: з 1 січня 2395,00 грн., з 1 липня 2510,00 грн., з 1 грудня 2618,00 грн.

Враховуючи вищезазначені обставини, а також обов`язок обох батьків утримувати малолітнього сина, а також те, що витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими, майновий стан сторін, відсутність у сторін інших аліментних зобов`язань, суд першої інстанції вважав, що заявлений позивачем розмір аліментів є необґрунтовано завищеним, і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.04.2021 р. і до досягнення дитиною повноліття. Суд першої інстанції вважав, що даний розмір аліментів зможе забезпечити дитині не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти той рівень життя, які дитина мала би при сумісному проживанні з обома батьками.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів у цій справі підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу суд першої інстанції правильно зазначав таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Згідно з положенням пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару успіху, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на зазначене, положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

У позові позивачем зазначено, що нею понесені наступні витрати на правову допомогу:

- оплати за складання запиту адвокатом Клєц Т.С. до Центру обслуговування платників Оріхівської ДПІ Оріхівського управління Головного управління ДФС у Запорізькій області про надання інформації та документів від 26.03.2021 року 1500,00 грн.;

- оплати за складання запиту адвокатом Клєц Т.С. до Регіонального сервісного центру ГСЦ, МВС в Запорізькій області про надання інформації та документів від 26.03.2021 року - 1500,00 грн.;

- оплати за складання запиту адвокатом Клєц Т.С. до відділу обслуговування громадян №10 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про надання інформації та документів від 26.03.2021 року - 1 500,00 грн.;

- оплати складання та подання до суду цієї позовної заяви - 2500,00 грн.;

- оплати за складання та подання до суду відповіді на відзив відповідач по цій справі - 2500,00 грн.;

- оплати за складання та подання до суду клопотань про витребування письмових доказів з Центру обслуговування платників Оріхівської ДПІ Оріхівського управління Головного управління ДФС у Запорізькій області Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області, відділу обслуговування громадян №10 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області по 1500,00 грн., за кожне клопотання, всього на суму 3500,00 грн.

На підтвердження понесених витрат відповідачем надано договір про надання правової допомоги від 19.03.2021 р. (а.с. 44), укладеного між позивачем та адвокатом Клец Т.С., відповідно до яких клієнт зобов`язується сплатити гонорар за отриману ним правову допомогу у розмірі (сума гонорару не зазначена), також зазначено, що у разі отримання економічної вигоди від дій адвоката, останньому крім гонорару, виплачується винагорода у розмірі 20% від отриманої вигоди; ордер на надання адвокатом Клец Т.С. правової допомоги позивачу у цій справі (а.с. 45) та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Клец Т.С. (а.с. 47), Акт приймання виконаних вищезазначених правових послуг від 19.04.2021 р. (а.с. 46), в якому зазначено, що адвокат Клец Т.С. надала вищевказані правові послуги позивачці; квитанція до прибуткового ордеру №19-03/21 від 19.03.2021 р. (а.с. 48) про оплату ОСОБА_1 вищевказаних послуг. Копій вищевказаних запитів адвоката суду не надано.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, провадження № 61-13573св19.

Відповідачем у відзиві на позов, по суті заявлено клопотання про зменшення суми правових витрат до 1500,00 грн., з урахуванням складності справи та наданих по ній правових послуг.

В наданому договорі про надання правої допомоги відсутні відомості про розмір гонорару, який має бути сплачений за цим договором, не конкретизовані тарифи за якими має здійснюватися оплата за надані послуги, в актах приймання виконаних робіт/послуг не зазначені відомості про здійснені адвокатом витрати часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги. Дана справа є малозначною і не відноситься до категорії складних справ. Суд першої інстанції правильно вважав, що розмір витрат позивача на оплату послуг адвоката Клец Т.С. не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

З огляду на вищезазначене, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, складності справи, суті отриманих позивачем правових послуг, їх необхідності, розумності розміру їх оплати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. (з розрахунку 2000,00 грн. за складання позову та відповіді на відзив, а також 1000,00 грн. складання трьох запитів та на їх основі трьох клопотань про витребування доказів у справі), інші заявлені вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Так?суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема позивачем апеляційному суду не надані.

Позивач ОСОБА_1 у цій справі лише наполягала на тому, що відповідач ОСОБА_2 , як батько, враховуючи майновий стан останнього (займається підприємницькою діяльністю та отримує прибуток (а.с. 50-62), має у власності нерухоме майно, яким користується повсякденно, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 64-74)? має у довготривалій оренді земельні ділянки (а.с. 75-127), має у власності рухоме майно), може надавати їй матеріальну допомогу на малолітнього сина у вигляді аліментів у розмірі 1/3 частини від усіх видів свого заробітку (доходу) щомісячно.

Посилання позивача ОСОБА_1 на несення витрат на зайняття ОСОБА_3 ментальною арифметикою, потребу ОСОБА_3 в періодичному медичному обстеженні в умовах стаціонару та амбулаторно, є неприйнятними, оскільки такі витрати є додатковими витратами на дитину, що викликані особливими обставинами (ст. 185 СК України).

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що додаткові витрати на дитину не є аліментами (коштами на утримання дитини).

У разі потреби нести додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою тощо), позивач ОСОБА_1 не позбавлена можливості вирішити вказане питання відповідно до вимог діючого сімейного законодавства у подальшому окремо від цієї справи.

Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві в суді першої інстанції (а.с. 146) не заперечував проти надання допомоги малолітньому сину, але зазначав, що заявлений позивачкою ОСОБА_1 розмір аліментів є надмірним та необґрунтованим, але він готовий сплачувати аліменти у розмірі 8000,00 грн.

Однак, з урахуванням того, що позивачка ОСОБА_1 визначилася зі способом стягнення аліментів саме у частці від доходу відповідача, який має постійний щомісячний заробіток (право вибору способу стягнення аліментів у частці чи у твердій грошовій сумі належить у цій справі саме позивачці, як матері, з якою проживає дитина - ст. 181 ч. 3 СК України), суд першої інстанції правильно не вбачав підстав змінювати цей спосіб стягнення аліментів.

При вищевикладених обставинах, розмір аліментів у вигляді 1/4 частини від всіх доходів відповідача, що визначив суд першої інстанції своїм рішенням у цій справі, станом на час розгляду цієї справи судом є достатнім, забезпечує права малолітнього сина та не порушує прав відповідача у цій справі.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, та зокрема в частині розміру аліментів, що перевищує 1/4 частину від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, у цій справі відсутні.

Оскільки, відповідач ОСОБА_2 у суді у цій справі розмір аліментів, що перевищує 1/4 частину його доходів, не визнав.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову в частині розміру аліментів, що перевищує 1/4 частину від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

Окрім того, судом першої інстанції правильно, із урахуванням вимог ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, у вигляді судового збору та витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції, є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 в силу вимог закону була звільнена від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити учасникам цієї справи, що останні не позбавлені права у подальшому окремо від цієї справи вирішувати питання про зміну розміру аліментів (збільшення чи зменшення) в разі зміни обставин, які стали підставою для ухвалення судом рішення у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 06.10.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кримська О.М.Маловічко С.В.