КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/25384/20-ц

номер провадження: 22-ц/824/355/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою державного підприємства «Інформаційні судові системи» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року у складі судді Вовка С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Інформаційні судові системи» (далі - ДП «Інформаційні судові системи»), у якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 23 липня 2020 року, просив стягнути з ДП «Інформаційні судові системи» на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 24 631 грн 58 коп., вихідну допомогу у розмірі 203 914 грн 31 коп., компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 87 180 грн 82 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 74 445 грн 02 коп. та моральну шкоду у розмірі 68 000 грн 00 коп., а всього - 458 171 грн 73 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 09 липня 2019 року він працював у ДП «Інформаційні судові системи» на посаді заступника генерального директора, а з 10 вересня 2019 року - на посаді першого заступника генерального директора цього ж підприємства. Позивач вказував, що 18 травня 2020 року його звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю за ст.38 КЗпП України, а саме, у зв`язку із простроченням виплати заробітної плати. Зазначав, що у наказі відповідача від 18 травня 2020 року № 83-к про припинення з ним трудового договору вказано, що питання про проведення повного розрахунку при звільненні притримується до закінчення роботи тимчасово діючої комісії, яка проводить службове розслідування щодо питань складання аудиторського звіту за результатами аудиту поточного стану розробки та наявних функціональних можливостей прикладного програмного забезпечення, яке створювалось адміністратором відповідно до договорів з побудови компонентів ССІТС у 2018-2019 роках та фінансування робіт з його складання. Також у листі від 18 травня 2020 року №2282/6/05-00-20 відповідачем зазначено, що питання проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 притримується.

Позивач вказував, що при звільненні йому відповідачем не було виплачено заробітну плату за травень 2020 року у розмірі 24 631 грн 58 коп., грошову компенсацію за невикористану відпустку за 25 днів у розмірі 87 180 грн 82 коп. та вихідну допомогу при звільненні у розмірі 203 914 грн 31 коп. Також позивач зазначав, що у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що за його розрахунком становить 74 445 грн 02 коп. Крім того, позивач вказував, що внаслідок протиправних дій відповідача щодо створення йому перешкод здійснювати свої керівні функції внаслідок переміщення його робочого місця до приміщення, яке не призначене для проведення нарад з підлеглими працівниками, невиплати заробітної плати за травень 2020 року, вихідної допомоги та компенсації за невикористану щорічну відпустку йому завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що він втратив нормальні життєві зв`язки, ситуація, що склалася, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, він знаходиться в стресовому стані, має проблеми зі сном, відчуває пригнічення та розчарування. Також вказував, що він відчуває стрес внаслідок неможливості отримати від відповідача повної та достовірної інформації для подання ним декларації до Національного агентства з питань запобігання корупції, що може мати наслідком притягнення його до адміністративної відповідальності за несвоєчасне подання декларації або подання недостовірних відомостей. Позивач оцінив спричинену йому моральну шкоду у розмірі 68 000 грн 00 коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Інформаційні судові системи» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 24 631 грн 58 коп., вихідну допомогу у розмірі 203 914 грн 31 коп., компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 87 180 грн 82 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 74 445 грн 02 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн 00 коп.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі урозмірі 24 631 грн 58 коп. допущено до негайного виконання.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 вересня 2020 року стягнуто з ДП «Інформаційні судові системи» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3 463 грн 59 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24 120 грн 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 08 вересня 2020 року, ДП «Інформаційні судові системи» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково стягнув з ДП «Інформаційні судові системи» на користь позивача компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 87 180 грн 82 коп., оскільки згідно відповіді Пенсійного фонду України підприємство нарахувало позивачу у травні 2020 року 87 180 грн 82 коп., що складається із заробітної плати за травень 2020 року у сумі 24 631 грн 58 коп., а також з компенсації за невикористану відпустку у сумі 62 549 грн 24 коп. Також вказує, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з ДП «Інформаційні судові системи» на користь позивача вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належать до структури заробітної плати, тобто, не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури. До того ж вихідна допомога і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер, а тому до таких виплат згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону не застосовуються, що узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц. Крім того, вказує, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду, оскільки позивачем не доведено факт заподіяння такої шкоди, а судом не з`ясувано підстав її відшкодування, а саме, наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Представник позивача - адвокат Борисенко Т.Є. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідач на користь позивача компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 87 180 грн 82 коп., оскільки згідно відповіді ДП «Інформаційні судові системи» на адвокатський запит від 17 липня 2020 року, сума нарахованої підприємством компенсації за невикористану щорічну (основну та додаткову) відпустку ОСОБА_1 складає 87 180 грн 82 коп., а сума заробітної плати за травень 2020 року - 24 631 грн 58 коп. Вказує, що посилання відповідача на відповідь Пенсійного фонду України є помилковими, оскільки дані до Пенсійного фонду України подаються роботодавцем та не містять інформації з чого надана роботодавцем сума складається й може містити неповну або неточну інформацію. Зазначає, що посилання відповідача на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц є помилковими, оскільки обставини у даній справі та у справі №711/4010/13-ц не є подібними та не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також вказує, що посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн 00 коп., є необгрунтованими, оскільки відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що його неправомірні дії не призвели до моральних страждань позивача та втрати ним нормальних життєвих зв`язків.

ДП «Інформаційні судові системи» подало письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких додатково вказує, що суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не вирішив клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до розгляду кримінального провадження, яке, на думку відповідача, має суттєве значення для вирішення даної справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки ДП «Інформаційні судові системи» апеляційну скаргу на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 вересня 2020 рокуне подавало, то законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції від 18 вересня 2020 року колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 працював у ДП «Інформаційні судові системи» на посаді радника генерального директора з 20 червня 2009 року. З 09 липня 2019 року ОСОБА_1 працював у ДП «Інформаційні судові системи» на посаді заступника генерального директора, а з 10 вересня 2019 року - на посаді першого заступника генерального директора, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача (а.с.73-81, т.1).

18 травня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника генерального директора за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю за ст.38 КЗпП України, а саме, у зв`язку із простроченням виплати заробітної плати.

У заяві про звільнення від 18 травня 2020 року позивач просив відповідача видати йому довідку про роботу на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи та розміру заробітної плати, а також просив виплати йому усі суми при звільненні, зокрема, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку (а.с.61, т.1).

За результатами розгляду вказаної заяви 18 травня 2020 року ДП «Інформаційні судові системи» видало наказ № 83-к про припинення трудового договору з ОСОБА_1 на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. У цьому наказі зазначено, що питання щодо проведення повного розрахунку при звільненні притримується до закінчення роботи тимчасово діючої комісії, яка проводить службове розслідування щодо питань складання аудиторського звіту за результатами аудиту поточного стану розробки та наявних функціональних можливостей прикладного програмного забезпечення, яке створювалось адміністратором відповідно до договорів з побудови компонентів ССІТС у 2018-2019 роках та фінансування робіт з його складання (а.с. 22, т.1).

Також ДП «Інформаційні судові системи» надало ОСОБА_1 лист від 18 травня 2020 року № 2282/6/05-00-20, в якому зазначено, що питання проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 притримується з тих підстав, що на підприємстві працює тимчасово діюча комісія, яка проводить службове розслідування щодо питань складання аудиторського звіту за результатами аудиту поточного стану розробки та наявних функціональних можливостей прикладного програмного забезпечення, яке створювалось адміністратором відповідно до договорів з побудови компонентів ССІТС у 2018-2019 роках та фінансування робіт з його складання.

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата».

Згідно зі ст.2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до положень ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до пункту 4.12 колективного договору ДП «Інформаційні судові системи» адміністрація виплачує заробітну плату два рази на місяць. Аванс виплачується 20-22 числа поточного місяця у розмірі не менше 56 % посадового окладу працівника або не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку посадового окладу працівника. Остаточний розрахунок із заробітної плати за місяць здійснюється з 5 по 7 числа місяця, наступного за місяцем, за яким виплачується заробітна плата.

Установивши, що при звільненні позивача відповідачем йому не було виплачено заробітну плату за травень 2020 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за травень 2020 року у розмірі 24 631 грн 58 коп. (46 800 грн 00 грн (розмір посадового окладу позивача) ? 19 (загальна кількість робочих днів у травні 2020 року) ? 10 (кількість фактично відпрацьованих позивачем днів у травні 2020 року).

При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що посилання ДП «Інформаційні судові системи» у наказі № 83-к від 18 травня 2020 року про припинення трудового договору з ОСОБА_1 про те, що питання щодо проведення повного розрахунку при звільненні притримується до закінчення роботи тимчасово діючої комісії, яка проводить службове розслідування, не може бути підставою для невиплати позивачу належні при звільненні суми у строки, встановлені ст.116 КЗпП України, оскільки чинне законодавство України не передбачає підстав «притримання» повного розрахунку при звільненні, а також не передбачає підстав зволікання письмового повідомлення працівника про суми, нараховані та належні працівникові при звільненні. Положення ст.ст.44, 47, 49, 116 КЗпП України є імперативними (крім визначення розміру вихідної допомоги) та не можуть бути змінені наказом роботодавця. До того ж відповідно до ст.24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

По справі встановлено, що відповідно до пункту 6.3 колективного договору тривалість щорічної основної відпуски становить 24 календарні дні.

У пункті 6.4 колективного договору передбачено, що в додатках 9 та 10 до колективного договору встановлено перелік посад і професій працівників, що мають право на щорічні додаткові відпуски.

Додатком 9 до колективного договору передбачена щорічна додаткова відпустка першого заступника генерального директора тривалістю 6 календарних днів.

Судом першої інстанції встановлено, що за умовами колективного договору ОСОБА_1 має 24 дні щорічної основної відпустки та 6 днів щорічної додаткової відпустки.

Також встановлено, що за час роботи у ДП «Інформаційні судові системи» позивач мав 25 днів відпуски, які складаються з 20 днів щорічної основної відпустки (за 314 днів трудових правовідносин) та 5-ти додаткових днів за умовами колективного договору (за неповний рік). Однак протягом всього часу роботи в ДП «Інформаційні судові системи» позивач не використав жодного дня відпустки.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на виплату грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної відпустки відповідно до ст.83 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до відповіді ДП «Інформаційні судові системи» від 17 липня 2020 року за вих. №356/06-00-20 на адвокатський запит представника ОСОБА_1 - адвоката Борисенко Т.Є., сума нарахованої підприємством компенсації за невикористану щорічну (основну та додаткову) відпустку ОСОБА_1 складає 87 180 грн 82 коп., а сума нарахованої підприємством заробітної плати за травень 2020 року ОСОБА_1 складає 24 631 грн 58 коп. (а.с.159-161, т.1).

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку у розмірі 87 180 грн 82 коп.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що згідно відповіді Пенсійного фонду України, отриманої позивачем через електронний кабінет, ДП «Інформаційні судові системи» нарахувало позивачу у травні 2020 року 87 180 грн 82 коп., що складається із заробітної плати за травень 2020 року у сумі 24 631 грн 58 коп. та компенсації за невикористану відпустку у сумі 62 549 грн 24 коп., а тому відповідач вважає, що суд першої інстанції помилково стягнув з нього на користь позивача компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 87 180 грн 82 коп., виходячи з такого.

Як зазначено вище, відповідно до відповіді ДП «Інформаційні судові системи» від 17 липня 2020 року за вих. №356/06-00-20 сума нарахованої підприємством компенсації за невикористану щорічну (основну та додаткову) відпустку ОСОБА_1 складає 87 180 грн 82 коп.

Вказані відомості були надані ДП «Інформаційні судові системи» на адвокатський запит представника позивача - адвоката Борисенко Т.Є. на виконання вимог ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Частинною 3 вказаної норми передбачено, що відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що зазначена у відповіді Пенсійного фонду України сума 87 180 грн 82 коп. не містять даних про її складові, а тому не є підтвердженням того, що ця сума складається із нарахованої відповідачем позивачу заробітної плати за травень 2020 року у розмірі 24 631 грн 58 коп. та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 62 549 грн 24 коп.

Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Судом першої інстанції встановлено, що колективним договором ДП «Інформаційні судові системи» інший розмір вихідної допомоги при звільненні працівника не визначено. Тому суд першої інстанції правильно зазначив, що застосуванню підлягає розмір, який встановлений ст.44 КЗпП України.

Установлено, що останнім днем роботи позивача є 18 травня 2020 року, а відтак відповідач повинен був провести повний розрахунок з позивачем не пізніше 19 травня 2020 року. Однак відповідач не виплатив позивачу вихідну допомогу при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю.

Згідно розрахунку суду першої інстанції розмір вихідної допомоги позивача становить 203 914 грн 31 коп. Вказаний розрахунок є правильним, відповідає вимогам закону й фактичним обставинам справи та не спростований відповідачем.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 203 914 грн 31 коп.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст.117 КЗпП України).

По справі встановлено,що відповідачем при звільненні позивача не було виплачено усі належні при звільненні суми, що свідчить про порушення відповідачем ст.116 КЗпП України.

Тому з урахуванням положень ч.1 ст.117 КЗпП України суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ДП «Інформаційні судові системи» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із проведеним судом першої інстанції розрахунком розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку з таких підстав.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до приписів ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з п.5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що розмір нарахованої заробітної плати позивача до вирахування податків та зборів за березень 2020 року становить 89 142 грн 86 коп., за квітень 2020 року - 46 800 грн 00 коп. У березні та квітні 2020 року загалом було 42 робочих дні.

Тому з урахуванням п.8 Порядку розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , який необхідний для обчислення середньої заробітної плати, становить 3 236 грн 74 коп. ((89 142,86 + 46 800,00) ? 42)).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку).

Оскільки у березні та квітні 2020 року загалом було 42 робочих дні, то середньомісячне число робочих днів у цей період становить 21 день (42 робочих дні ?2 місяці).

Встановлено, що період затримки розрахунку при звільнені позивача становить 31 календарний день (з 18 травня 2020 року - день звільнення по 18 червня 2020 року - звернення до суду з указаним позовом).

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 70 237 грн 26 коп. (21?31) ? 30 календарних днів ?3 236,74.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 70 237 грн 26 коп.

Проте суд першої інстанції у порушення вимог ст. 264 ЦПК України наведених вище вимог закону та обставин справи належним чином не з`ясував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середного заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 74 445 грн 02 коп.

Тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Крім того, стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа, самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений ІV Податковим кодексом України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом ІV Податкового кодексу України.

Згідно із підпунктом 164.2.1 пункту 164.2 Податкового кодексу України підлягають оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування.

Згідно із статтею 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану щорічну відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, які стягується з роботодавця на користь працівника зазначається судом без виключення з них податків й інших обов`язкових платежів, які сплачуються роботодавцем при виконанні рішення суду, однак згідно вказаних вище роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» на суд покладається обов`язок зазначення даної обставини в резолютивній частині рішення та вказується, що податок та інші обов`язкові платежі підлягатимуть відрахуванню при сплаті.

Однак суд першої інстанції на наведені вище вимоги закону та роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України належної уваги не звернув, внаслідок чого при визначенні у резолютивній частині рішення суми заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні помилково не вказав з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не в повному обсязі відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки судом першої інстанції в цій частині неправильно застосовано норми матеріального права, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в цій частині, стягнувши з ДП «Інформаційні судові системи» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 24 631 грн 58 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України, компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 87 180 грн 82 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 70 237 грн 26 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належать до структури заробітної плати, тобто, не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури, та мають разовий характер, а тому до таких виплат згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону не застосовуються, що узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, як необґрунтовані.

Так, у справі № 711/4010/13-ц, позивач зверталася із позовною вимогою про стягнення компенсації відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, прийнятою з метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Натомість у цій справі ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги, зокрема, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, а не про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц щодо застосування Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, прийнятою з метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», не можуть бути застосовані до правовідносин, яке склались між сторонами у даній справі.

Також колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн 00 коп., з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначав, що внаслідок протиправних дій відповідача щодо невиплати заробітної плати за травень 2020 року, вихідної допомоги та компенсації за невикористану щорічну відпустку йому завдано моральну шкоду. Вказував, що його моральні страждання виражені у відчуванні тиску та приниження з боку керівництва відповідача.

Відповідно до п. 1 розділу IV Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженому наказом Міністерства соціальної політики України від 15 червня 2015 № 613, виплата допомоги по безробіттю відкладається на строк, що дорівнює періоду, протягом якого застрахованій особі відповідно до законів надаються вихідна допомога або інші виплати при звільненні з підприємств, установ та організацій або закінченні строку повноважень за виборною посадою, що забезпечують часткову або тимчасову компенсацію втраченого заробітку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визнав обґрунтованими доводи позивача про те, що позивач не має підстав протягом трьох місяців після звільнення отримати допомогу по безробіттю, оскільки виплата такої допомоги відкладається згідно зазначеної вище норми порядку її надання. Залишившись без джерела доходу та позбавлений тримісячного розміру заробітної плати на час пошуку нової роботи, позивач втратив нормальні життєві зв`язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До того ж позивач має неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого він зобов`язаний утримувати з метою виконання своїх батьківських обов`язків, а у зв`язку з непроведенням відповідачем розрахунку з позивачем при звільненні, останній не має можливості утримувати дитину. Крім того, судом вірно враховано, що позивач відчував стрес внаслідок неможливості отримання від відповідача повної та достовірної інформації для подання ним декларації перед звільненням до Національного агентства з питань запобігання корупції, що може мати наслідком притягнення його до адміністративно-правової відповідальності за несвоєчасність подання декларації або подання недостовірних відомостей.

З огляду на викладене вище та виходячи із вимог розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн 00 коп. та, відповідно, про часткове задоволення цієї позовної вимоги.

Таким чином висновки суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди відповідають вимогам матеріального й процесуального права, рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі в частині стягнення моральної шкоди, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка.

Що стосується доводів відповідача у письмових поясненнях до апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не вирішив клопотання представника ДП «Інформаційні судові системи» про зупинення провадження у даній справі до розгляду кримінального провадження, то вони є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про те, що представник ДП «Інформаційні судові системи» заявляв таке клопотання у суді першої інстанції і таких доказів представник відповідача суду апеляційної інстанції не надав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну державного підприємства «Інформаційні судові системи» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - змінити.

Стягнути з державного підприємства «Інформаційні судові системи» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 34614292, адреса: 01601, місто Київ, вул. Липська, 18/5) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі в розмірі 24 631 (двадцять чотири тисячі шістсот тридцять одна) грн 58 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України, компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 87 180 (вісімдесят сім тисяч сто вісімдесят) грн 82 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 70 237 (сімдесят тисяч двісті тридцять сім) грн 26 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: