Дата документу 25.03.2021 Справа № 337/3195/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/3195/20 Головуючий у 1 інстанції: Гнатик Г.Є.
Провадження № 22-ц/807/684/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02.09.2019 року о 15-00 годині водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Kia Cerato», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Хортицьке шосе, 18 в м. Запоріжжі, при зміні напрямку руху не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки авто, у разі виникнення небезпеки, та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого пішохода травмовано. Після скоєння дорожньо - транспортної пригоди водій ОСОБА_1 залишив місце ДТП.

Вина ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо - транспортної пригоди підтверджується постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.11.2019 року, за якою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 12 та ст. 122-4 КУпАП.

В результаті дорожньо - транспортної пригоди позивачу заподіяно шкоду в розмірі 1187 грн., яка складається з: 339,60 грн. витрати, пов`язані з проходженням судово-медичного обстеження, 167,2?0 грн. витрати на придбання знеболюючих медичних препаратів, 192,20 грн. витрати на проїзд у зв`язку з лікуванням дитини, 488 грн. вартість пошкодженого майна (одягу).

Також, внаслідок противоправних дій відповідача було завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 17500 грн. Моральна шкода полягає в завданні фізичного болю дитині, ушкодження здоров`я, душевних страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя.

На підставі зазначеного просив стягнути з відповідача на його користь, як законного представника малолітньої дитини, майнову шкоду в розмірі 1187 грн. та завдану неповнолітній дитині моральну шкоду у розмірі 17500 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2020 року з виправленою опискою ухвалою суду від 15 грудня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 як законного представника малолітнього ОСОБА_3 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1187 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 як законного представника малолітнього ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 17500 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 840 грн.80 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність розміру позовних вимог, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову в розмірі 161,80 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, в задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що наявність причинного зв`язку між шкодою та противоправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні підтверджується постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2019 року, позовні вимоги підтверджені належними доказами, відповідачем не надано доказів на підтвердження своїх заперечень, часткова згода відповідача з позовом свідчить про визнання ним наявності причинного зв`язку між шкодою та противоправним діянням, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, розмір моральної шкоди був належним чином обґрунтований.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 січня 2021 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 лютого 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено, що 02.09.2019 року о 15-00 годині водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Kia Cerato», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Хортицьке шосе, 18 в м. Запоріжжі, при зміні напрямку руху не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки авто, у разі виникнення небезпеки, та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого пішохода травмовано. Після скоєння дорожньо - транспортної пригоди водій ОСОБА_1 залишив місце ДТП (а.с.20-21).

Постановою судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2019 року визнано ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та ст. 122-4 КУпАП (а.с.20-21).

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 10.07.2007 року (а.с. 27), отже є законним представником неповнолітньої дитини.

Як вбачається з копії консультативного висновку чергового лікаря КНК «Міська дитяча лікарня №5» від 02.09.2019 року, хворому ОСОБА_3 рекомендовано рентген правового тазостегнового суглобу з стегном ( а.с. 33).

Згідно з копією довідки № 9090 від 02.09.2019 року травмпункту Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна дитяча лікарня» Запорізької обласної ради хворому ОСОБА_3 встановлено діагноз: «Забиття правового стегна», та рекомендовано лікування: спостереження за місцем проживання; звільнення від фізичних навантажень 3-4 тижні; постільний режим 6-7 днів; нурофен в таблетках по 200мг три рази на добу, 6-7 днів (а.с.33).

З копії довідки травмпункту КУ «Запорізька обласна клінічна дитяча лікарня» Запорізької обласної ради від 02.09.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 , 2007 року народження, встановлено діагноз: забиття правого стегна, дорожньо - транспортна пригода, та рекомендовано консультацію хірурга (а.с. 37).

Висновком спеціаліста № 558/с від 03.09.2019 року встановлено, що синець та садна правого ліктьового суглоба, садна правої поперекової ділянки з розповсюдженням на праву бічну поверхню живота, синець правого колінного суглоба, садна правого гомілковостопного суглоба у ОСОБА_3 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Виявлені тілесні ушкодження утворилися від дії тупого предмета (предметів). Давність утворення тілесних ушкоджень не суперечить терміну, вказаному освідуваним (а.с. 88).

Згідно з копією довідки лікаря ОСОБА_4 від 09.09.2019 року ОСОБА_5 , 2007 року народження, встановлено діагноз: забиття м`яких тканин правого стегна, та рекомендовано звільнення від занять фізкультурою до 30.09.2019 року (а.с.38).

Відповідно до довідки лікаря ОСОБА_4 від 13.09.2019 року ОСОБА_6 , 2007 року народження, перебував на лікуванні у дитячого ортопеда-травматолога з 02.09.2019 року по 13.09.2019 року з діагнозом: «Забиття м`яких тканин правого стегна» ( а.с. 38).

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої і другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на вказані положення статті 509 ЦК України та з урахуванням вимог статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди у повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу, при русі транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності позовних вимог ОСОБА_2 в частині розміру майнової шкоди.

Матеріали справи містять копії чеків від 03.09.2019 року на суму 339,60 грн. за проведення судово-медичного обстеження, від 03.09.2019 на суму 192,20 грн. за газ на переїзд до лікарень для лікування та судово-медичного обстеження, від 22.09.2019 року на суму 61,50 грн. за придбання пігулок «Нурофен», від 03.09.2019 року на суму 100,30 грн. за придбання пігулок «Нурофен», та докази на підтвердження вартості пошкодженого одягу малолітнього ОСОБА_3 на суму 189 грн. (футболка) та на суму 299 грн. (шорти) (а.с.30, 31, 32).

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

На підтвердження своїх заперечень ОСОБА_1 щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди ОСОБА_1 не надано доказів ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що надане позивачем фото не є доказом на підтвердження спричинення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини доведені висновком спеціаліста № 558/с від 03.09.2019 року.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з частиною першою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснив судам, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10.12.2009р.; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004р.)

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заподіяна позивачу моральна шкода, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, підлягає відшкодуванню відповідачем, як власником джерела підвищеної небезпеки, останній не довів, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Суд першої інстанції обґрунтовано визначив відшкодування моральної шкоди у розмірі 17500,00 грн., оскільки визначена компенсація, відповідно до положень статей 23, 1167 ЦК України, з урахуванням вимог розумності і справедливості, відповідає фактичним обставинам спору, характеру поведінки та дій відповідача, ступеню вини ОСОБА_1 , обставинам скоєння дорожньо-транспортної пригоди, обсягу спричинених малолітній особі моральних страждань.

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди з розміром моральної шкоди не можуть бути прийняті до уваги, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди визначається в кожному конкретному випадку з врахуванням обставин справи.

Також, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення з нього судових витрат в дохід держави.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Отже позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 2 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Оскільки позивач в силу закону звільнений від сплати судових витрат, тому саме з відповідача відшкодуванню судовий збір за подання позовної заяви на користь держави.

Посилання ОСОБА_1 на відсутність доказів понесення державною таких витрат не заслуговують на увагу, оскільки надання таких доказів не передбачено ЦПК України.

Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 25 березня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова