КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/1611/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/1908/15-ц

18 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Рубан С.М.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Даниленко В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва, ОСОБА_1 , треті особи: державний нотаріус Глухівської державної нотаріальної контори Сумської області Міхно Дар`я Валентинівна, приватний нотаріус Улянівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Хлопчанюк Ростислав Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бахмут Ірина Михайлівна про визнання довіреностей недійсними, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування арешту на квартиру, визнання недійсними електронних торгів, скасування акту, визнання права власності на квартиру, витребування майна,-

в с т а н о в и в:

У січні 2015 року позивач, ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва, з урахуванням уточнень, з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Дніпровського Відділу державної виконавчої служби м Києва, треті особи, що не заявляють самостійних позовних вимог: державний нотаріус Глухівської державної нотаріальної контори Сумскої області, Міхно Дар`я Валентинівна , приватний нотаріус Улянівського районного нотаріального округу Кіровоградської області, Хлопчанюк Ростислав Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Бахмут Ірина Михайлівна, про визнання довіреностей недійсними, визнання недійсним договору купівлі продажу квартири, скасування арешту на квартиру, визнання недійсними електронних торгів, скасування акту, визнання права власності на квартиру, витребування майна, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд:

- визнати довіреність від 06.08.2009 року, видану ОСОБА_4 від імені ОСОБА_8 та посвідчену державним нотаріусом Глухівської державної нотаріальної контори Сумської області Міхно Д.В. зареєстровану в реєстрі під № 1801 недійсною з моменту вчинення цього правочину;

- визнати довіреність, видану ОСОБА_4 , що діяв від імені ОСОБА_8 в порядку передовіри, від 23.10.2013 року, що посвідчена приватним нотаріусом Ульяновського районного нотаріального округу Кіровоградської області Хлопчанюком Ростиславом Вікторовичем, якою уповноважено ОСОБА_5 розпоряджатися квартирою АДРЕСА_1 недійсною (нікчемною) з моменту вчинення цього правочину;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.12.2013 року, укладений між ОСОБА_5 , що діяв від імені ОСОБА_8 , та ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бахмут Іриною Михайлівною 03.12.2013 року № 451;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом;

- скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 у виконавчому провадженні № 47122941;

- визнати недійсними електронні торги, проведені 30.07.2015 року з продажу квартири АДРЕСА_1 , оформлені протоколом № 104340;

- скасувати акт від 06.08.2015 року про реалізацію спірної квартири, затверджений в.о. начальника відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі м. Києва Клименком Р.В.;

- витребувати нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_8 , 1952 року народження. Даний факт підтверджується Свідоцтвом про народження (а.с.12).

В середині квітня 2002 року ОСОБА_8 зник з постійного місця проживання при невідомих обставинах, про що Дарницьким РВНП в м. Києві відкрито кримінальне провадження № 0008568 від 16.07.2009 року та № 0008567 (а.с. 6-7).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року було визнано ОСОБА_8 безвісно відсутнім з квітня 2002 року.(а.с. 9)

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року, ОСОБА_8 , було оголошено померлим (а.с.10).

Після вступу рішення Дарницького районного суду від 19 червня 2014 року в законну силу, позивачем було отримано Свідоцтво про смерть (а.с. 8).

Померлому ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності на житло належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.13).

У встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталією Миколаївною була відкрита спадкова справа № 56776941 (а.с. 11) .

Постановою від 22.01.2015 року нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів (а.с.21).

Отримавши Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу стало відомо про те, що 03 грудня 2013 року на підставі довіреності від 23.10.2013 року посвідченої приватним нотаріусом Ульяновського районного нотаріального округу Кіровоградської обл. Хлопчанюком Р.В., виданої ОСОБА_4 в порядку передовіри, який діяв від імені ОСОБА_8 на підставі довіреності посвідченої Державним нотаріусом Глухівської державної нотаріальної контори Сумської області Міхно Д.В., відповідач ОСОБА_5 уклав договір купівлі продажу квартири з відповідачем ОСОБА_3 .

Договір купівлі продажу, укладений між ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_3 був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бахмут Іриною Михайлівною.

В період перебування справи в провадженні суду, незважаючи на наявність ухвали суду про забезпечення позову, Дніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві в рамках виконавчого провадження № квітня 2015 року було складено акт опису та арешту майна: квартири АДРЕСА_1 . В подальшому відбулись електронні торги, переможцем яких було визнано ОСОБА_1 . 06 серпня 2015 року було складено Акт державного виконавця про реалізацію арештованого майна.

Вказував на те, що його батько довіреностей не підписував і нікого не уповноважував на продаж свого майна. Майно вибуло з володіння батька позивача поза його волею, а відтак договір купівлі продажу квартири укладений між ОСОБА_8 , від імені якого діяв ОСОБА_6 та ОСОБА_3 слід визнати недійсним.

Позивач вважає, що оскільки він є єдиним спадкоємцем після померлого, то має право заявити вимогу про визнання за ним права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Щодо позовної вимоги про визнання електронних торгів недійсними, позивач вважає, що оскільки у зв`язку з визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири з моменту його укладення, ОСОБА_3 не набув право власності на спірну квартиру, а відтак державний виконавець в рамках виконавчого провадження по стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 грошових коштів, не мав права на реалізацію спірної квартири так як остання не є власністю боржника, на яке може бути звернено стягнення. Враховуючи, що порушена процедура реалізації майна на електронних торгах, то такі торги мають бути визнані недійсними, акт про реалізацію квартири, опису та арешту майна підлягають скасуванню, а майно має бути витребуване на користь власника.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсною довіреність від імені ОСОБА_8 видану ОСОБА_4 06.08.2009 року за реєстровим № 1801, посвідчену Державним нотаріусом Глухівської районної державної нотаріальної контори Сумської області Міхно Д.В.

Визнано недійсною довіреність, видану ОСОБА_4 , що діяв від імені ОСОБА_8 , в порядку передовіри, 23 жовтня 2013 року за реєстровим №217, ОСОБА_5 , посвідчену Приватним нотаріусом Ульянівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Хлопчанюком Р.В.

Визнано недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений від імені ОСОБА_8 від імені якого діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_3 03.12.2013 року за реєстровим №451, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бахмут І.М.

Скасовано арешт накладений на квартиру АДРЕСА_1 , у виконавчому провадженні № 47122941.

Визнано недійсними електронні торги проведені 30.07.2015 року з продажу квартири АДРЕСА_1 , оформлені протоколом № 104340.

Скасовано Акт про реалізацію квартири АДРЕСА_1 від 06.08.2015 року затверджений в.о. начальника Відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі м. Києва Клименком Р.В.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Витребувано квартиру АДРЕСА_2 ) від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд, надсилаючи всю кореспонденцію на адресу: АДРЕСА_3 , де відповідач ОСОБА_1 не зареєстрований, позбавив останнього можливості скористатися наданими процесуальними правами.

Вказував на те, що суд в порушення вимог ЦПК України прийняв до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, тоді як фактично вказана заява є заявою про заміну предмета позову.

Також вказував на те, що позивачем було подано до суду клопотання про залучення ОСОБА_1 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, та за наслідками розгляду даного клопотання 01.12.2015 року судом постановлена ухвалена про задоволення такого клопотання. 03.07.2017 року позивачем була подана заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач без заявлення клопотання фактично замінив процесуальний статус ОСОБА_1 з третьої особи на відповідача, тоді як ухвали про залучення до справи співвідповідача судом не було прийнято.

Посилався на те, що судом було залишено поза увагою відповідь ГТУЮ у м. Києві від 24.03.2015 року № 2310/5.5, в якій зазначено що арешт на квартиру не було накладено, тому фактично станом на 06.08.2015 року жодних обтяжень на квартиру в рамках цивільної справи не було.

Стверджував, що він є добросовісним набувачем, а тому квартира в нього не може бути витребувана. При цьому, оскаржуваним рішенням не було визначено чи є відповідач ОСОБА_1 добросовісним набувачем та не вирішено питання щодо компенсації йому витрат, як добросовісному набувачу.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року залишити без змін. Зазначає, що в матеріалах справи наявні докази про направлення ОСОБА_1 судових повісток за місцем знаходження нерухомого майна, а також за місцем його реєстрації по АДРЕСА_4 , однак всі повістки були повернуті до суду, у зв'язку з закінченням терміну зберігання. Щодо збільшення позовних вимог, то вказував на те, що в процесі підготовки до розгляду справи по суті було направлено ряд запитів та витребувано ряд доказів, які мають відношення до розгляду справи по суті, після отримання яких до початку розгляду справи по суті позивачем було уточнено позовні вимоги. Зауважував, що не вважається зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Щодо добросовісності набуття спірної квартири ОСОБА_1 , то вказував на те, що квартира вибула з володіння власника ОСОБА_8 на підставі підробленої довіреності, виданій 06.08.2009 року від імені ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_4 . В подальшому, 23 жовтня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Хлопчанюка Р.В. для вчинення нотаріальної дії - посвідчити довіреність в порядку передовіри на представництво та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_5 . Враховуючи, що основну довіреність ОСОБА_8 не підписував, ОСОБА_4 на укладення договору купівлі-продажу не уповноважував, то довіреність видана 23 жовтня 2013 року в порядку передоручення є недійсною. 14 листопада 2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Герасименко Н.М. із заявою про прийняття спадщини. Оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 03 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є недійсним з моменту його вчинення, так як майно вибуло з володіння власника не з його волі. Тобто враховуючи, що договір є недійсним з моменту його вчинення, дана квартира увійшла до спадкової маси після померлого ОСОБА_8 . Спірна квартира не належала боржнику ОСОБА_3 , оскільки її власником є ОСОБА_2 з моменту відкриття спадщини, а моментом відкриття спадщини у даному випадку є 30 червня 2014 року, тобто дата набуття законної сили рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року, яким ОСОБА_8 було оголошено померлим. Зауважував, що в провадженні Дарницького РВНП в м. Києві відкриті кримінальні справи щодо зникнення ОСОБА_8 та шахрайського заволодінням його майном. В протоколах допиту свідків по даній справі, а також протоколах впізнання ОСОБА_1 неодноразово впізнано як особу, яка причетна до зникнення ОСОБА_8 та заволодіння квартирою, а тому апелянт був добре обізнаний про обставини щодо квартири.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_11 проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені, про причини наявки суду не повідомили, тому колегія суддів вважала можливим проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 згідно з Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 є батьком позивача ОСОБА_2 (а.с.12 ).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва 13 лютого 2014 року ОСОБА_8 був визнаний безвісно відсутнім з травня 2002 року.(а.с. 9).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва 19 червня 2014 року ОСОБА_8 було оголошено померлим.(а.с. 10).

Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції в м. Києві 11 листопада 2014 року було складено актовий запис про смерть ОСОБА_8 за № 2 та видано Свідоцтво про смерть останнього.(а.с. 8)

Померлому згідно Свідоцтва про право власності на житло належала квартира АДРЕСА_1 (згідно з розпорядження Київського міського голови від 19.02.2016 року № 125/1)), що в м. Києві (а.с.13)

Після оголошення ОСОБА_8 померлим, відкрилась спадщина, що складається із вищевказаної квартири.

14 листопада 2014 року позивач звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. із заявою про прийняття спадщини, про що у Спадковому реєстрі було здійснено реєстрацію спадкової справи за № 56776941 та видано відповідний Витяг (а.с. 11).

Постановою від 22.01.2015 року позивачу було відмовлено у видачі про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_5 (а.с.21)

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 03.12.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бахмут Іриною Михайлівною (а.с. 5).

13 лютого 2015 року Дарницьким районним судом за заявою позивача було вжито заходів забезпечення позову та винесено ухвалу про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 30).

10 березня 2015 року приватний нотаріус Ульяновського районного нотаріального округу Хлопчанюк Ростислав Вікторович подав до суду письмові пояснення щодо обставин даної справи, згідно з якими 23 жовтня 2013 року до нього звернувся ОСОБА_4 для вчиненням нотаріальної дії - посвідчити довіреність в порядку передовіри на представництво та розпорядження (укладення договору купівлі продажу ) квартири АДРЕСА_1 від імені гр.. ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_5 . На підтвердження своїх повноважень надав довіреність посвідчену Міхно Д.В., державним нотаріусом Глухівської районної державної нотаріальної контори Сумської області, від 06.08.2009 року за реєстровим № 1801 на представництво інтересів та розпорядження (укладення договору купівлі продажу) квартирою АДРЕСА_1 . Перевіривши дійсність поданої довіреності в Єдиному реєстрі довіреностей, Хлопчанюком Р.В. була посвідчена довіреність в порядку передовіри від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 на представництво інтересів та розпорядження (укладення договору купівлі продажу) квартирою АДРЕСА_1 .(а.с. 39).

Приватний нотаріус КМНО Бахмут Ірина Михайлівна надала до суду письмові пояснення (а.с. 41) в яких пояснила, що 03 грудня 2013 року до неї звернувся ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_8 на підставі довіреності, посвідченої в порядку передовіри приватним нотаріусом Ульяновського районного нотаріального округу Кіровоградської області Хлопчанюком Р.В. від 23.10. 2013 року за реєстровим №217.(а.с. 43), з проханням посвідчити договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , для цього сторонами їй були надані наступні документи: довіреність від ОСОБА_8 , видана у порядку передоручення, видана від імені ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_8 )на підставі довіреності посвідченої Міхно Д.В. державним нотаріусом Глухівської державної Нотаріальної контори Сумської області 06.08.2009 року № 1801, також були надані паспорти ідентифікаційні номери, звіт про оцінку , Ф-3 з ЖЕКу. Після здійснення необхідних перевірок, нею був посвідчений оскаржуваний договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 .(а.с.41).

Ухвалою від 08.06.2015 року судом було витребувано з Глухівської державної нотаріальної контори належним чином посвідчені копії документів: копія довіреності виданої від імені ОСОБА_8 від 06.08.2009 року за реєстровим номером 1801, копію підпису в книзі реєстрації нотаріальних дій, копію ідентифікаційного коду та паспорту ОСОБА_8

03 липня 2015 року з Глухівської районної державної нотаріальної контори Сумської області на адресу суду надійшли копія довіреності, Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей, копія підпису в книзі реєстрації нотаріальних дій від імені ОСОБА_8 (а.с.150-154). З наданих матеріалів вбачається, що в довіреності виданій 06.08.2009 року від імені ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_4 за реєстровим номером 1801 зазначено певний обсяг повноважень в тому числі на укладання та підписання договору оренди квартири АДРЕСА_1 .

03.10.2016 року представником позивача було подане клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Ухвалою від 03.10.2016 року у справі була призначена почеркознавча експертиза підпису виконаного на довіреності виданої від імені ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_4 , що посвідчена державним нотаріусом Глухівської державної нотаріальної контори Сумскої області Міхно Д.В. 06.08.2009 року за реєстровим номером №1801. На вирішення якої були поставлені наступні питання:

-Чи виконаний підпис на довіреності від 06.08.2009 року за реєстровим номером 1801 самим ОСОБА_8 чи іншою особою?

- Чи виконано підпис на довіреності від 06.08.2009 року іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_8 ?

Проведення експертизи було доручено ТОВ «Київська незалежна експертна установа.

Клопотанням від 24.10.2016 року експертною установою був затребуваний оригінал досліджуваного документу, або надання згоди суду на проведення дослідження за наявною у матеріалах справи належним чином посвідченою копією довіреності (а.с.132).

Листом від 10.11.2016 року судом було надано згоду на проведення експертизи за електофотокопією документа, який міститься в матеріалах справи (а.с.133).

Згідно з Висновком судово почеркознавчої експертизи № 2057 від 14.12.2016 року проведеної в рамках судової справи підпис від імені ОСОБА_8 , зображення якого міститься в графі «підпис» наданій на експертизу завіреній електрофотокопії Довіреності, укладеної від імені ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_4 виданій 06.08.2009 року в м. Глухів Сумської області державним нотаріусом Глухівської районної державної нотаріальної контори Сумської області Міхно Д.В. (зареєстровано в реєстрі за №1801) виконаний не ОСОБА_8 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_8 .

03.04.2015 року Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення заборгованості в сумі 30300 грн з боржника ОСОБА_3 .

10 квітня 2015 року державним виконавцем Торбинською О.М. було складено Акт опису та арешту майна та згідно даного акту майно передане на відповідальне зберігання ОСОБА_1 .

14.05.2015 року квартиру АДРЕСА_1 було передано на реалізацію арештованого майна на аукціоні.

30.07.2015 року були проведені електронні торги з реалізації арештованого майна, квартири АДРЕСА_1 , переможцем яких згідно Протоколу № 104340 було визнано ОСОБА_1 .

06 серпня 2015 року державним виконавцем Торбинською О.М. було складено Акт про реалізацію арештованого майна, що стало підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки було встановлено, що ОСОБА_8 не підписував довіреності, не уповноважував будь-кого на розпорядження квартирою, позивач є єдиним спадкоємцем першої черги та в установленому законом порядку звернувся з заявою про прийняття спадщини, нерухоме майно вибуло з володіння спадкодавця не з його волі, квартира реалізована на електронних торгах не належала боржнику.

Коллегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Аналіз зазначених норм вказує на те, що правом на звернення до суду за захистом, наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями вказаних статей зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Частиною першою статті 245 ЦК України визначено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до законодавства має вчинятися правочин.

Статтею 240 ЦК України встановлено,що представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.

Згідно з частиною другою статті 245 ЦК України довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті.

Пунктом 5 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі- Порядок) визначено, що довіреність, видана в порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню після подання основної довіреності, у якій застережене право на передоручення, або після подання доказів того, що представник за основною довіреністю примушений до цього обставинами для охорони інтересів особи, яка видала довіреність.

Пунктом 5.4. Порядку визначено, щодовіреність, видана в порядку передоручення, не може містити в собі більше прав, ніж їх передано за основною довіреністю.

Пунктом 5.6. Порядку визначено, що у довіреності, виданій у порядку передоручення, мають бути вказані дата і місце посвідчення основної довіреності, та реєстровий номер, найменування нотаріального округу, прізвище, ім`я та по батькові нотаріуса, який її посвідчив, прізвище, ім`я, по батькові і місце проживання особи, якій видана основна довіреність, і особи, якій вона передоручає свої повноваження.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частинами першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Висновком судово-почеркознавчої експертизи повно та категорично встановлено, що підпис на довіреності від 06.08.2009 року, укладеної від імені ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_4 , виданій в м. Глухів Сумської області державним нотаріусом Глухівської районної державної нотаріальної контори Сумської області Міхно Д.В. (зареєстровано в реєстрі за №1801) виконаний не ОСОБА_8 .

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов вірого висновку про те, що суд приходить до висновку, що дана довіреність від 06.08.2009 року підлягає визнанню недійсною, і доводи апеляційної скарги такого висновку суду першої інстанції не спростовують.

Встановивши, що основну довіреність від 06.08.2009 року ОСОБА_8 не підписував, повноваженнями щодо укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 не уповноважував, суд дійшов вірного висновку, що довіреність видана 23 жовтня 2013 року в порядку передоручення ОСОБА_4 , що діяв від імені ОСОБА_8 на підставі довіреності виданій в м. Глухів Сумської області державним нотаріусом Глухівської районної державної нотаріальної контори Сумської області Міхно Д.В. (зареєстровано в реєстрі за №1801) на ім`я ОСОБА_6 та посвідчена приватним нотаріусом Ульяновського районного нотаріального округу Кіровоградської обл.. Хлопчанюком Р.В зареєстрована в реєстрі за № 217 теж підлягає визнанню недійсною, і доводи апеляційної скарги також не спростовують таких висновків суду першої інстанції.

Статтею 216 ЦК України встановлені правові наслідки недійсності правочину, та визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Момент недійсності правочину визначений ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Отже, оскількиОСОБА_8 довіреність не підписував, та нікого не уповноважував на розпорядження належним йому майном, то обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03 грудня 2013 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бахмут Іриною Михайлівною за реєстровим № 451, укладений між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_3 є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою . Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ст. 1220 ЦК України).

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини ( ст.1223 ЦК України).

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України ).

У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 зроблено висновок, що згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Встановивши, що спірна квартира була відчужена від імені ОСОБА_8 поза його волею, то позивач має право на відновлення свого права на неї.

Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття, набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру.

Враховуючи, що позивач є спадкоємцем першої черги, в установлений законом строк звернувся з заявою про прийняття спадщини, а квартира, що входить до складу спадкового майна вибула з володіння спадкодавця не з його волі, суд першої інстанції вірно вважавза можливе визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом запозивачем ОСОБА_2 .

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця-учасника торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення торгів, що передбачено пунктом 8 розділу ІХ Тимчасового порядку, та відповідно Акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством.

Акт про проведені електронні торги є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором.

З аналізу частини першої статті650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України випливає, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами в договорі купівлі-продажу є продавець і покупець. Відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу).

З огляду на зазначене, набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.

Реалізація майна на торгах полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, з урахуванням особливостей, передбачених законодавством щодо проведення аукціону. Складання за результатами їх проведення акту про проведення торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на торгах, а відтак є правочином.

Відчуження майна на електронних торгах відноситься до угод купівлі-продажу, а тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регулювалися нормами Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час проведення електронних торгів).

Згідно з частинами першою, третьою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку визначеними статтею 58 цього Закону.

За змістом зазначеного закону, реалізації на електронних торгах підлягало арештоване майно, належне на праві власності боржнику.

Квартира АДРЕСА_1 , реалізована на електронних торгах 30.07.2015 року, не належала боржнику ОСОБА_3 , оскільки її власником є позивач ОСОБА_2 з моменту відкриття спадщини, а тому обгрунитованим є висновок суду першої інстанції, що результати проведення електронних торгів з продажу нерухомого майна, оформлені протоколом № 104340 від 30 липня 2015 року, підлягають визнанню недійсними, а Акт державного виконавця з реалізації арештованого нерухомого майна скасуванню.

Згідно частини першої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 19 листопада 2012 року) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Оскільки квартира належить на праві власності в порядку спадкування ОСОБА_2 з моменту прийняття спадщини, то накладення на неї арешту та включення її до акту опису та арешту майна на виконання судового рішеня про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_3 порушує права позивача ОСОБА_2 як власника цього майна, а тому його вимоги про зняття арешту з належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

Така позиція суду узгоджується з висновками викладеними в Постанові Верховного суду України в справі № 61-40159св18 від 29.05.2019 року.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Враховуючи, що судом достовірно встановлено, що квартира вибула з володіння власника не з його волі, договір купівлі-продажу квартири, за яким боржник ОСОБА_3 став власником майна визнано недійсним, а державний виконавець передав майно на реалізацію, що не належало боржнику, визнано недійсними електронні торги, та скасовано Акт про реалізацію квартири, а за позивачем визнано право власності, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що квартира АДРЕСА_1 має бути витребувана від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованим твердження в апеляційній скарзі про те, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, а тому квартира в нього не може бути витребувана.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що рішенням суду не вирішено питання щодо компенсації йому витрат, як добросовісному набувачу, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 з відповідним клопотанням до суду не звертався, тому суд не мав підстав вирішувати вказане питання.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, надсилаючи всю кореспонденцію на адресу: АДРЕСА_3 , де відповідач ОСОБА_1 не зареєстрований, позбавив останнього можливістю скористатися наданими процесуальними правами, оскільки такі доводи є безпідставними, враховуючи, що в матеріалах справи наявні докази на підтвердження направлення ОСОБА_1 судових повісток за місцем знаходження спірного нерухомого майна та за місцем його реєстрації по АДРЕСА_6 , однак всі повістки були повернуті до суду, у зв`язку з закінченням терміну зберігання, тому будь-яких порушень процесуальних прав відповідача ОСОБА_1 , судом допущено не було.

Безпідставиними є і доводи апеляційної скарги про те, що суд в порушення вимог ЦПК України прийняв до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, тоді як фактично вказана заява є заявою про заміну предмета позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч 1-3 ст 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Позивачем до початку підготовчого засідання та розгляду справи по суті було подано заяву про збільшення позовних, а відтак вказана заява прийнята судом відповідно до ст.. 49 ЦПК України.

Також вказував на те, що позивачем було подано до суду клопотання про залучення ОСОБА_1 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, та за наслідками розгляду даного клопотання 01.12.2015 року судом постановлена ухвалена про задоволення такого клопотання. 03.07.2017 року позивачем була подана заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач без заявлення клопотання фактично замінив процесуальний статус ОСОБА_1 з третьої особи на відповідача, тоді як ухвали про залучення до справи співвідповідача судом не було прийнято.

Посилався на те, що судом було залишено поза увагою відповідь ГТУЮ у м. Києві від 24.03.2015 року № 2310/5.5, в якій зазначено що арешт на квартиру не було накладено, тому фактично станом на 06.08.2015 року жодних обмежень на квартиру не було накладено в рамках цивільної справи.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанціїнорм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а відтак відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 березня 2021 року.

Головуючий: Судді: