Ухвала

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 191/2617/19

провадження № 61-5146ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коломієць Г. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 26 серпня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 25 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами про надання правової допомоги та зустрічною позовною заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання положень договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 , у якому просила стягнути заборгованість за договором про надання правової допомоги у справі № 191/202/16-ц у сумі 200 000,00 грн; заборгованість за договором про надання правової допомоги у справі № 185/425/16-ц у сумі 200 000,00 грн; витрати на правничу допомогу у сумі 39 000,00 грн.

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , у якій просила: визнати недійсним пункт 4.9 договору про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26 лютого 2016 року; визнати недійсним пункт 4.9 договору про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 06 квітня 2016 року; встановити нікчемність пункту 2.3.4. договору про надання правової допомоги укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26 лютого 2016 року; встановити нікчемність пункту 2.3.4. Договору про надання правової допомоги укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 06 квітня

2016 року.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами про надання правової допомоги відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання положень договорів недійсними задоволено.

Визнано недійсним пункт 4.9 договору про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26 лютого 2016 року, а саме: «4.9. У випадку дострокового розірвання даного Договору

з ініціативи Замовника (відкладальна обставина ст. 212 ЦК України) Замовник відповідно до умов цього договору сплачує Адвокату (одноразово) грошову суму у розмірі 200 000,00 (двісті тисяч) грн».

Визнано недійсним пункт 4.9 договору про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 06 квітня 2016 року,

а саме: «4.9. У випадку дострокового розірвання даного Договору

з ініціативи Замовника (відкладальна обставина ст. 212 ЦК України) Замовник відповідно до умов цього договору сплачує Адвокату (одноразово) грошову суму у розмірі 200 000,00 (двісті тисяч) грн».

Визнано недійсним пункт 2.3.4. договору про надання правової допомоги укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26 лютого 2016 року,

а саме: « 2.3.4. Замовник погоджується, що він не має права звертатись про надання правової допомоги до іншого адвоката (адвокатським об`єднанням, адвокатським бюро) з питань, що так чи інакше стосується виконання цього Договору, пов`язаних з його виконанням його Доручень до повного розірвання Замовником з Адвокатом цього Договору».

Визнано недійсним пункт 2.3.4. договору про надання правової допомоги укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 06 квітня 2016 року,

а саме: « 2.3.4. Замовник погоджується, що він не має права звертатись про надання правової допомоги до іншого адвоката (адвокатським об`єднанням, адвокатським бюро) з питань, що так чи інакше стосується виконання цього Договору, пов`язаних з його виконанням його Доручень до повного розірвання Замовником з Адвокатом цього Договору».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 25 000,00 грн.

26 березня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 26 серпня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 25 лютого 2021 року (надійшла до суду 29 березня 2021 року), в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги до ОСОБА_2 в повному обсязі,

а у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити в повному обсязі.

Подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження

з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У порушення пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги доданий документ, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 8 000,00 грн, однак це не підтверджує сплату судового збору

у встановленому розмірі.

Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України від 08 липня 2011 року «Про судовий збір», який набрав чинності

01 листопада 2011 року. При цьому з 15 грудня 2017 року набули чинності зміни до вказаного Закону України щодо сплати судового збору на підставі Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у липні 2019 року.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою

у вересня 2019 року.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток від ціни позову але не менше

0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подання до суду касаційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Станом на 01 січня 2019 року прожитковий мінімуму для працездатних осіб становив 1 921,00 грн (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб становило 768,40 грн).

ОСОБА_1 заявляла до суду першої інстанції позовну вимогу майнового характеру; ОСОБА_2 заявляла до суду першої інстанції чотири позовні вимоги немайнового характеру. Таким чином, заявнику необхідно доплатити судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 6 927,20 грн (за чотири позовні вимоги немайнового характеру: 768,40*4=3 073,60 грн, судовий збір за подачу касаційної скарги - 3 073,60*200%=6 147,20 грн; за позовну вимогу майнового характеру: 439 000,00*1%=4 390,00 грн, судовий збір за подачу касаційної скарги - 4 390,00*200%=8 780,00 грн; всього необхідно сплатити судового збору за подачу касаційної скарги: 6 147,20+8 780,00= 14 927,20 грн; сплачено судового збору при подачі касаційної скарги 8 000,00 грн; доплата судового збору:

14 927,20-8 000,00=6 927,20 грн).

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до ГУК

у м. Києві/Печерс. р-н/22030102, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), МФО: 899998, номер рахунку отримувача (стандарт ІВАN): UA0026007, ККДБ: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055»).

Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату.

Також, у порушення вимог пункту 2 частини другої статті 392 ЦПК України

у касаційній скарзі відсутній реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника.

Відповідно до вимог частин другої, третьої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення їх недоліків.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, статтями 4, 6 Закону України «Про судовий збір», Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2021року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали до 30 квітня 2021 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки, передбачені законом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. В. Коломієць