Постанова

Іменем України

15 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 127/7780/20

провадження № 61-15808св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фонд соціального страхування України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Дума Олена Олексіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Думи Олени Олексіївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, у складі судді Луценко Л. В., від 25 червня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Медвецького С. К., Берегового О. Ю., Панасюка О. С., від 06 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду соціального страхування України (далі - Фонд), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - директор виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (далі - виконавча дирекція Фонду) Дума О. О., про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що на підставі наказу

№ 02-119-к від 16 грудня 2019 року його було призначено на посаду виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області (далі - Управління)

із 17 грудня 2019 року.

19 березня 2020 року виконавчою дирекцією Фонду під головуванням директора Думи О. О. була проведена селекторна нарада (відеоконференція) з управліннями виконавчої дирекції Фонду, в тому числі із управлінням виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області, яка була присвячена організації запобігання поширенню гострої респіраторної інфекції, викликаної вірусом COVID-19.

Під час вказаної відеоконференції Дума О. О. озвучила наказ виконавчої дирекції Фонду № 02-8-к про звільнення ОСОБА_1 19 березня

2020 року, на підставі пункту 4 статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), пункту 6 частини першої статті 29 та частини другої статті 34 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон № 1700-VII). Підставою звільнення була зазначена доповідна записка за результатами перевірки дотримання вимог антикорупційного законодавства завідувача сектору з питань запобігання корупції виконавчої дирекції Фонду Зеленьова В. В. від 13 березня

2020 року.

Із вказаним наказом його не ознайомлювали, а копію наказу він отримав

01 квітня 2020 року засобами поштового зв`язку.

По завершенні відеоконференції він відчув запаморочення внаслідок підвищення артеріального тиску та в цей же день 19 березня 2020 року був доставлений в стаціонар кардіологічного відділення Вінницької міської клінічної лікарні № 1, де йому було надано медичну допомогу.

Вважав помилковим застосування при звільненні положень пункту 4 статті 41 КЗпП України, оскільки ніколи не працював у прямому підпорядкуванні у близької особи.

Також стверджував, що відповідачем не було вжито передбачених Законом № 1700-VII заходів з метою врегулювання надуманого конфлікту інтересів, зокрема не запропоновано йому інші вакантні посади.

Доповідна записка за результатами перевірки дотримання вимог антикорупційного законодавства завідувача сектору з питань запобігання корупції виконавчої дирекції Фонду Зеленьова В. В. від 13 березня 2020 року № 20, яка покладена в основу оспорюваного наказу, позивачу для ознайомлення надана не була та він був позбавлений можливості подати обґрунтовані пояснення щодо фактів, які висвітлені в цій доповідній записці.

Крім того, його було звільнено у період тимчасової непрацездатності.

З урахуванням викладеного, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ виконавчої дирекції Фонду № 02-8-к від 19 березня 2020 року про звільнення, поновити його на посаді виконуючого обов`язки начальника Управління з 20 березня 2020 року та стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу із 20 березня 2020 року по день поновлення на роботі.

Короткий зміст оскаржених судових рішень

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня

2020 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 02-8-к від 19 березня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області.

Стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь

ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі

76 704, 55 грн (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів).

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, виходив з того, що виконавча дирекція Фонду, її територіальні управління не належать до зазначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 1700-VII суб`єктів на яких поширюється дія цього Закону, а відтак на відповідних осіб Фонду не поширюються обмеження, передбачені статтею 27 Закону № 1700-VII щодо спільної роботи близьких осіб.

Апеляційний суд вказавши на помилковість цих висновків, разом із тим погодився із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не перебував у підпорядкуванні близької особи, а в матеріалах справи відсутні докази вжиття будь-яких інших заходів зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів крім звільнення, у тому числі не запропоновано позивачу переведення на іншу роботу.

Крім того, в день звільнення позивач був тимчасово непрацездатний, що свідчить про порушення вимог частини третьої статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

В поданій у жовтні 2020 року касаційній скарзі на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року Дума О. О. , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржені судові рішення скасувати, ухваливши при цьому нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

27 жовтня 2020 року Дума О. О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу в справі № 127/7780/20 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Остаточно сформулювавши касаційну скаргу підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначила неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 569/858/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 592/11917/17,

від 13 червня 2018 року у справі № 638/21180/15-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 465/8060/15-ц.

Крім того вказує на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування положень Закону № 1700-VII під час звільнення працівника з Фонду, як некомерційної самоврядної організації.

Стверджує, що з урахуванням положень Закону України від 23 вересня

1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону № 1700-VII та Статуту Фонду позивач, як посадова особа робочого органу Фонду, є суб`єктом на якого розповсюджується дія Закону № 1700-VII, в тому числі передбачені

статтею 27 Закону № 1700-VII обмеження щодо спільної роботи близьких осіб.

Також звертає увагу, що 21 лютого 2020 року виконавчою дирекцією Фонду виконуючим обов`язки начальників управлінь виконавчої дирекції Фонду в областях та м. Києві було направлено лист № 14/К-129з-183 із роз`ясненням окремих положень законодавства щодо запобігання корупції та надано можливість виконати вимоги Закону № 1700-VII, повідомивши директора виконавчої дирекції Фонду про наявний конфлікт інтересів для вжиття відповідних заходів.

Листом від 21 лютого 2020 року № 01-268 позивач повідомив директора виконавчої дирекції Фонду про нібито відсутність у нього конфлікту інтересів через спільну роботу близьких осіб.

Однак за результатами виїзної перевірки фактів щодо конфлікту інтересів у позивача через спільну роботу близьких осіб, проведеної сектором з питань запобігання корупції виконавчої дирекції Фонду було встановлено, що позивачем прийнято на посади та переведено на посади працівників Вінницького та Калинівського відділень Управління ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є зятями позивача та його брата ОСОБА_5 , тобто близьких осіб відповідно до Закону № 1700-VII.

Заявник наголошує на тому, що Фондом було вжито передбачені Законом

№ 1700-VII заходи для зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів позивача згідно пункту 6 частини першої статті 29 та частини другої

статті 34 Закону № 1700-VII - його звільнення, оскільки конфлікт інтересів у його діяльності мав постійний характер і не міг бути врегульований в інший спосіб.

Також вказує на неможливість запропонувати позивачу іншу посаді, як особі, що свідомо порушує вимоги Закону № 1700-VII.

Стверджуючи про законність звільнення позивача і відсутність підстав для його поновлення, заявник вказує на можливість зміни формулювань причин звільнення ОСОБА_1 з пункту 4 статті 41 КЗпП України на пункт 9 статті 36 КЗпП України та залишення в оспорюваному наказі посилань на пункт 6 частини першої статті 29 та частину другу статті 34 Закону

№ 1700-VII.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У січні 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України

№ 02-119-к від 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 призначено з 17 грудня 2019 року, за строковим трудовим договором, виконуючим обов`язки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на період до дати призначення керівника управління.

Листом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 18 березня 2020 року №396-11-1 повідомлено начальників (виконуючих обов`язків начальників) управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у областях та м. Києві про проведення

19 березня 2020 року об 11 год селекторної наради з актуальних питань поширення на території України коронавірусної інфекції COVID-19, установленого карантину та превентивних заходів, що сприятимуть зупиненню поширення вказаної інфекції.

Під час проведення зазначеної наради директором виконавчої дирекції Фонду було оголошено наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки начальника Управління.

За змістом наказу № 02-8-к від 19 березня 2020 року ОСОБА_1

19 березня 2020 року звільнено з посади виконувача обов`язки начальника Управління згідно з пунктом 4 статті 41 КЗпП України, пунктом 6 частини першої статті 29 та частини другої статті 34 Закону № 1700-VII. Підставою видачі наказу є доповідна записка завідувача сектору з питань запобігання корупції Зеленьова В. В. від 13 березня 2020 року № 20, складена за результатами перевірки дотримання вимог антикорупційного законодавства.

Згідно вказаної доповідної записки завідувача сектору з питань запобігання корупції Зеленьова В. В. , 02 січня 2018 року позивач, перебуваючи на посаді начальника Управління перевів ОСОБА_3 , який є його зятем, на посаду начальника відділу з профілактики страхових випадків - страхового експерта з охорони праці, а ОСОБА_4 , який також є зятем позивача - на посаду страхового експерта з охорони праці відділу з профілактики страхових випадків Вінницького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області. Крім того, позивачем 01 серпня 2017 року прийнято на посаду заступника начальника відділення - начальника відділу профілактики виробничого травматизму страхових виплат, медико-соціальних послуг та матеріального забезпечення Калинівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, рідного брата - ОСОБА_5 . Також у доповідній записці зазначено, що у даному випадку є потенційний конфлікт інтересів ОСОБА_1 , що має постійний характер, він не може бути врегульований шляхом усунення його від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі у його прийнятті, обмеження доступу до інформації, перегляду його повноважень та функцій, позбавлення приватного інтересу, а також що відсутня вакантна посада, яка за своїми характеристиками відповідає особистим та професійним якостям ОСОБА_1 , а тому перевести його на іншу посаду за його згодою неможливо.

Копію наказу про звільнення ОСОБА_7 отримав засобами поштового зв`язку 01 квітня 2020 року

Із 19 по 27 березня 2020 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у комунальному підприємстві «Вінницький регіональний клінічний лікувально-діагностичний центр серцево-судинної патології».

Позиція Верховного Суду

За змістом пунктів 1 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, а також якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Фонд соціального страхування України утворено на підставі Закону

№ 1105-XIV.

Відповідно до пункту 1.2 Положення про Управління, затвердженого наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України

від 30 січня 2018 року № 75-ОД (далі - Положення), управління утворюється рішенням правління Фонду соціального страхування України відповідно до затвердженої ним структури органів Фонду.

Згідно з пунктом 1.8 Положення управління є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах банків та органах казначейства, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, має відділення в районах і містах обласного значення.

Основними завданнями управління є реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування та забезпечення дотримання вимог чинного законодавства у цих сферах на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Здійснення контролю за використанням коштів Фонду, веденням і достовірністю обліку та звітності щодо їх надходження та використання, застосування в установленому законодавством порядку фінансових санкцій та накладення адміністративних штрафів (підпункти 2.1.1, 2.1.5 пункту 2.1 Положення).

Ураховуючи наведене, Фонд та його органи належать до юридичних осіб публічного права, що реалізують владні управлінські функції, які мають загальнодержавне значення і поширюються на необмежене коло осіб.

Згідно зі статтею 1 Закону України № 1700-VII корупційне правопорушення - діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону

№ 1700-VII, (в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, особи, які входять до складу наглядової ради державного банку, державного підприємства або державної організації, що має на меті одержання прибутку, господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі.

Отже на посадових осіб Фонду та його робочих органів поширюється дія підпункту «а» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону № 1700-VII як на посадових осіб юридичних осіб публічного права, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави. Разом із тим обмеження щодо прямого підпорядкування близьких осіб для визначених підпунктом «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону

№ 1700-VII осіб, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стаття 27 Закону № 1700-VII не містить. Однак відсутність заборони прямого підпорядкування близьких осіб для, зокрема, керівників юридичних осіб публічного права не спростовує можливості виникнення у такому разі потенційного чи реального конфлікту інтересів при здійсненні ними службових обов`язків (див. висновки Верховного Суду у постанові

від 16 червня 2021 року в справі № 344/4709/20).

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Порядок призначення та звільнення з посади працівника, в тому числі керівника, визначено КЗпП України.

Відповідно до статті 21 КЗпП України (тут і надалі по тексту в редакції чинній на час звільнення позивача) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося з дотриманням законодавства про працю.

У пункті 4 частини першої статті 41 КЗпП України передбачені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов, зокрема можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку перебування працівника всупереч вимогам Закону № 1700-VII у прямому підпорядкуванні у близької особи.

Розірвання договору у випадку, передбаченому пунктом 4 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина четверта статті 41 КЗпП України).

Відповідно до статті 1 Закону України № 1700-VII потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 27 Закону України

№ 1700-VII не можуть мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими у зв`язку з виконанням повноважень близьким їм особам особи, зазначені у підпунктах «а», «в» - «з» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України № 1700-VII.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону № 1700-VII особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно;

3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Суди встановили, що 13 березня 2020 року завідувач сектору з питань запобігання корупції Фонду Зеленьов В. В. повідомив директора виконавчої дирекції Фонду Думу О. О. про можливий потенційний конфлікт інтересів під час виконання ОСОБА_1 обов`язків начальника Управління у зв`язку з тим, що у відокремлених підрозділах Управління працюють його рідний брат та зяті.

Безпосередній керівник особи або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, протягом двох робочих днів після отримання повідомлення про наявність у підлеглої йому особи реального чи потенційного конфлікту інтересів приймає рішення щодо врегулювання конфлікту інтересів, про що повідомляє відповідну особу (частина третя статті 28 Закону № 1700-VII).

Безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, якому стало відомо про конфлікт інтересів підлеглої йому особи, зобов`язаний вжити передбачених цим Законом заходів для запобігання та врегулювання конфлікту інтересів такої особи (частина четверта статті 28 Закону

№ 1700-VII).

Відповідно до частини першої статті 29 Закону України № 1700-VII зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом: 1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; 2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; 3) обмеження доступу особи до певної інформації; 4) перегляду обсягу службових повноважень особи; 5) переведення особи на іншу посаду; 6) звільнення особи.

У рішенні про здійснення зовнішнього контролю визначаються форма контролю, уповноважений на проведення контролю працівник, а також обов`язки особи у зв`язку із застосуванням зовнішнього контролю за виконанням нею відповідного завдання, вчиненням нею дій чи прийняття рішень (частина третя статті 33 Закону України № 1700-VII).

Згідно з частиною першою статті 34 Закону України № 1700-VII переведення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи на іншу посаду у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів здійснюється за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації у разі, якщо конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований шляхом усунення такої особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті, обмеження її доступу до інформації, перегляду її повноважень та функцій, позбавлення приватного інтересу та за наявності вакантної посади, яка за своїми характеристиками відповідає особистим та професійним якостям особи.

Переведення на іншу посаду може здійснюватися лише за згодою особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи.

Звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється в разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, у тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу (частина друга статті 34 Закону України № 1700-VII).

Отже, звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи із займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється лише в разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, тобто звільнення особи є крайнім способом врегулювання конфлікту інтересів.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду

від 15 травня 2019 у справі № 487/194/17-ц, від 03 грудня 2020 року у справі № 3354/120/18 та від 16 червня 2021 року у справі № 344/4709/20.

Встановивши, що відповідач при прийнятті рішення про звільнення

не намагався застосувати інші способи вирішення конфлікту інтересів, передбачених частиною першою статті 29 Закону № 1700-VII, крім звільнення, яке є крайньою мірою, а також не довів неможливість переведення працівника за його згодою на іншу роботу (частина четверта статті 41 КЗпП України), суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов загалом правильного висновку про те, що відповідач порушив норми трудового законодавства при звільненні позивача і порушене право підлягає захисту шляхом поновлення

ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Цих висновків судів попередніх інстанцій не спростовують посилання заявника на постанови Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі

№ 569/858/18, від 10 квітня 2019 року у справі № 592/11917/17,

від 13 червня 2018 року у справі № 638/21180/15-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 465/8060/15-ц.

Вказівка суду першої інстанції про те, що на посадових осіб Фонду не поширюється дія відповідних положень Закону № 1700-VII є помилковою, що було правильно констатовано і апеляційним судом в оскарженій постанові.

Разом із тим колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду, що ці помилкові висновки не призвели до неправильного вирішення справи по суті.

Також саме по собі звільнення ОСОБА_1 під тимчасової непрацездатності не є підставою для його поновлення на роботі, оскільки за наявності законних підстав для розірвання трудового договору, перебування працівника на лікарняному в день звільнення може тягнути за собою зміну судом дати припинення трудових відносин (постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 205/4196/18, Верховного Суду у справах

№ 127/33517/18, № 305/1229/18). Однак у розглядуваній справі позивачем не доведено законність розірвання трудового договору із позивачем з підстав зазначених в наказі № 02-8-к від 19 березня 2020 року, а отже і необхідність у зміні дати звільнення відсутня.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент (Рішення ЄСПЛ в справі «Проніна проти України», № 63566/00 § 23, від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги які спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі, підлягають відхиленню, як такі, що виходять за межі розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).

З цих же підстав не підлягають врахуванню та дослідженню під час касаційного перегляду справи нові докази додані заявником до касаційної скарги та доповнень до неї.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Думи Олени Олексіївни залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня

2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня

2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович