ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 632/2162/20

провадження № 22-ц/818/5270/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Первомайська міська рада Харківської області,

апелянт - заступник керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області, який діє в інтересах держави в особі Первомайської міської ради Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Первомайської міської ради Харківської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою заступника керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області, який діє в інтересах держави в особі Первомайської міської ради Харківської області, на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 10 лютого 2021 року, постановлене під головуванням судді Библіва С.В., в залі суду в місті Первомайський Харківської області, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Первомайської міської ради Харківської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 10 лютого 2021 року позов задоволено. Встановлено юридичний факт того, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 є рідним дідусем ОСОБА_1 та рідним батьком померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, площею 0,51 гектарів, що розташована на території села Високе Первомайського району Харківської області, наданої для ведення підсобного господарства, яка належала спадкодавцю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішення № 321 від 24.12.1993 року виконкому Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі заступник керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області, який діє в інтересах держави в особі Первомайської міської ради Харківської області, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; судовий збір стягнути з позивача на користь Харківської обласної прокуратури.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; заступник керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області зазначає, що прокуратура не брала участі у справі в суді першої інстанції, проте оскаржуваним рішенням зачіпаються права та законні інтереси держави в особі Первомайської міської ради Харківської області. При цьому прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту. Апелянт зазначає, що дана справа становить суспільний інтерес, оскільки її предметом є спір про право щодо земельної ділянки, що є частиною земель як основного національного багатства, що перебувають під особливою охороною держави. Порушення інтересів держави у даному випадку полягає в тому, що визнання судовим рішенням за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок, порушує законодавством порядок набуття права власності на землю та нерухоме майно, а також інтереси держави в особі уповноваженого органів місцевого самоврядування щодо розпорядження землею. Відповідач Первомайська міська рада Харківської області до теперішнього часу не вжила заходів до судового захисту інтересів держави шляхом оскарження судового рішення. Таким чином прокуратура є тим суб`єктом, що має процесуальну можливість його оскаржити у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Апелянт вважає недоведеними позовні вимоги, а саме зазначає, що відсутні докази того, що позивач є онуком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того не доведено факту прийняття спадщини позивачем після смерті спадкодавця.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу заступника керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області, а рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 10 лютого 2021 року - залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Виходячи зі змісту положень даної статті, особи, які не брали участі у розгляді справи але звертаються з апеляційною скаргою, оскільки вважають, що суд вирішив питання про їх права та обв`язки, повинні довести, а апеляційний суд повинен з`ясувати наявність правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Матеріали справи свідчать про те, що апеляційна скарга подана заступником керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області, який діє в інтересах держави в особі Первомайської міської ради Харківської області у відповідності до вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Так, відповідно до статті 131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, пункт 35).

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Отже, із наведених положень процесуального законодавства вбачається, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до ст. ст. 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

За приписами статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування", місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

В силу частин 3, 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно зі статтями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і законами України.

Відповідно до положень Конституції України право комунальної власності територіальної громади захищається державою на рівних умовах з правом власності інших суб`єктів. Кожне порушення закону під час використання земельної ділянки є порушенням інтересів держави.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 1-1/99 визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні повноваження" визначено, як орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Враховуючи наведене вище, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Як вбачається з апеляційної скарги заступника керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області, підставою такого представництва є наявність порушення державних інтересів у сфері земельних відносин, яке виявилось у визнанні права власності на земельну ділянку за позивачем у порядку спадкування за законом у порушення вимог закону. При цьому відповідач - Первомайська міська рада Харківської області упродовж тривалого часу не здійснювала захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Листом від 15 липня 2021 року міський голова Первомайської міської ради Харківської області повідомив заступника керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області про те, що апеляційна скарга на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 10 лютого 2021 року не подавалась відповідачем у справі за вказаним позовом; Первомайська міська рада Харківської області не заперечує про вжиття відповідних заходів Лозівською окружною прокуратурою Харківської області (а.с.44).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у прокурора виникли обгрунтовані підстави для захисту інтересів держави у спірних правовідносинах та звернення до суду з відповідною апеляційною скаргою, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що ОСОБА_1 є онуком спадкодавця, тому спадкує у відповідності до ст. 1262, ч. 1 ст. 1266 ЦК України, бо його батько ОСОБА_3 , син спадкодавця ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інші спадкоємці відсутні. Наявні підстави для визнання за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, площею 0,51 гектарів, що розташована на території села Високе Первомайського району Харківської області, наданої для ведення підсобного господарства, яка належала спадкодавцю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішення № 321 від 24.12.1993 року виконкому Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області. А також наявні підстави для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 (а.с.11).

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно.

З довідки виконавчого комітету Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області від 07.02.2020 року вбачається, що за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , числиться житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

З наданої копії Витягу з рішення виконавчого комітету Грушинської сільської ради від 24.12.1993 року вбачається, що ОСОБА_2 було передано безоплатно в приватну власність земельну ділянку для ведення особистого господарства в розмірі 0,51 га, яка розташована в с. Високе Первомайського району Харківської області (а.с.10).

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_3 (а.с.12).

Зі змісту повідомлення Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області убачається, що спадкові справи щодо майна померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні (а.с.31).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він є онуком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Його батько ОСОБА_3 був сином ОСОБА_2 , але з невідомих причин не був записаний у свідоцтві про народження, як батько. Позивач вказує, що за життя його батько не оформив спадкові права на майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для встановлення факту, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його дідусем та батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку з цим, в тому числі, просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,51 гектарів, що розташована на території села Високе Первомайського району Харківської області, наданої для ведення підсобного господарства, яка належала спадкодавцю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішення № 321 від 24.12.1993 року виконкому Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області, та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, родинних відносин між фізичними особами.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Обгрунтовуючи вимоги в частині встановлення факту що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дідусем та батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач посилався на те, що вказаний факт необхідний йому для прийняття спадщини.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України (в редакції 2003 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно до ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на час виникнення правовідносин, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За правилами, визначеними в ст. 527 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємцями можуть бути особи, що були живі на момент смерті спадкодавця.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно із ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Позивачем не надано суду доказів прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У відповідності до ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця),якби вони були живими на час відкриття спадщини. Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК).

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є онуком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У свідоцтві про народження батька позивача ОСОБА_3 запис про батька відсутній (а.с.8).

Будь-яких доказів, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , позивачем суду не надано.

Таким чином жодного доказу, що позивач ОСОБА_1 є рідним онуком ОСОБА_2 та має право на спадкування за законом після його смерті, позивачем суду не надано. Також відсутні докази прийняття спадщини позивачем після смерті батька.

За таких обставин позовні вимоги є недоведеними.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 10 лютого 2021 року слід скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 до Первомайської міської ради Харківської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно - слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 3 783,60 грн., сплачений апелянтом при подачі апеляційної скарги (а.с.75).

Керуючись ст. ст.367,368,369,376,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області, який діє в інтересах держави в особі Первомайської міської ради Харківської області - задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 10 лютого 2021 року - скасувати та ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Первомайської міської ради Харківської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 3 783,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 16.12.2021 року.