Справа № 645/524/19>
Провадження № 2/645/42/21>
Р І Ш Е Н Н Я
25 березня 2021 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Мартинової О.М.,
секретар судового засідання Букач М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних та неустойки,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його корить проценти за користування коштами за період з 31 січня 2016 року по 31 січня 2019 року у розмірі 3274 долари США, три проценти річних за період з 31 січня 2016 року по 31 січня 2019 року у розмірі 617 доларів США, в сумі, еквівалентній долару США за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення по справі, неустойку за прострочення виконання зобов`язань за період з 31 січня 2018 року по 31 січня 2019 року у розмірі 36 500 грн. 00 коп.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за вищевказаним позовом.
03 квітня 2019 року представником відповідачів ОСОБА_6 , від імені відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , подані до суду відзиви на позовну заяву, в яких просить суд застосувати по справі загальну позовну давність тривалістю у три роки, спеціальну позовну давність тривалістю в один рік щодо стягнення неустойки, відмовити у повному обсязі в задоволенні позовної заяви. Посилається на те, що відповідачі у повному обсязі заперечують проти позовної заяви, не визнаючи у повному обсязі обставин зазначених позивачем, вважаючи позовну заяву необґрунтованою, заперечуючи проти доказів, на які безпосередньо посилається позивач. Так, у позивача відсутній оригінал договору позики, укладений 13.08.2003 року між сторонами, що, на його думку, позбавляє позивача можливості стверджувати, що у відповідачів наявна заборгованість перед ним. Позивач додав до позовної заяви дублікат договору позики від 13.08.2003 року, який був виданий безпідставно, всупереч вимогам чинного законодавства. Зазначає, що за договором позики відповідачі надали згоду на те, що при недотриманні строку повернення позики зобов`язання позивача можуть бути виконані зверненням стягнення на майно, яке є предметом укладеного договору застави. Позивач скористався своїм законним правом на звернення стягнення на предмет застави - квартиру АДРЕСА_2 та 12.10.2005 року продав квартиру ОСОБА_5 за 100 000 грн., які остання у повному обсязі сплатила позивачу. Останній отримав більшу суму аніж заборгованість, однак не повернув надмірно отриманих грошових коштів відповідачам, а навпаки продовжив дії зі стягнення грошових коштів з відповідачів у судовому порядку, хоча його вимоги були задоволенні. Відповідачі здійснювали виконання зобов`язання за договором позики, оскільки при примусовому виконанні судових рішень здійснювалось відрахування із заробітних плат ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та суми зараховувались на рахунок позивача. Вказує на те, що мало місце подвійне стягнення одного зобов`язання за договором позики. Вважає, що зобов`язання за договором позики від 13.08.2003 року припинено, оскільки виконано шляхом звернення стягнення на заставне майно, припинено виконанням (ст. 599 ЦК України), припинено у зв`язку із закінченням строку дії договору позики. Посилається на те, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 22.03.2012 року встановлено, що не підлягає стягненню проценти, неустойка, інфляційні витрати у правовідносинах, що мали місце за договором позики від 13.08.2003 року, зазначене свідчить про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Зазначає, що позивачем невірно була взята за основу розрахунку процентів за користування коштами, трьох процентів річних та неустойки, прострочена поверненням сума боргу у розмірі 6860 доларів США, приймаючи до уваги, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 22.03.2012 року зазначена заборгованість відповідачів у національній валюті у розмірі 54 777,10 грн., у зв`язку з чим, позивачу, під час розрахунку процентів за користування коштами, трьох процентів річних та неустойки необхідно було брати за основу суму боргу зазначену вказаним вище рішенням, як преюдиціальним. Крім того, позовна давність у цій справі до основної вимоги сплила до звернення позивача до суду, однак всупереч цьому позивачем нарахована заборгованість по процентам пози межами строку дії договору, в той же час, договором не передбачалося такої можливості, не передбачався порядок повернення кредиту поза межами строку дії договору, порядок нарахування процентів. Разом з тим, рішенням апеляційного суду Харківської області від 22.03.2012 року встановлено, що між сторонами укладено безпроцентний договір позики, тому вимога позивача про стягнення з відповідачів процентів за користування грошовими коштами не підлягає задоволенню, оскільки не передбачено умовами договору, окрім цього, на момент укладання договору позики сторонами, діяв Цивільний кодекс України 1963 року, який взагалі не передбачав одержання процентів від суми позики. Вважає, що вимога про стягнення трьох процентів річних від простроченої поверненням суми боргу є незаконною і необґрунтованою, у зв`язку з тим, що договір позики не місить умов, які передбачають пред`явлення такої вимоги, сплив строк позовної давності, відсутній борг перед позивачем. Посилається, що відсутні законні підстав стягнення з відповідачів неустойки, оскільки сплив строк позовної давності, розмір неустойки зазначеної позивачем значно вищий розміру зобов`язання. Просить застосувати строк позовної давності.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2019 року часткового задоволено клопотання представника відповідачів про витребування доказів та витарувані докази з Харківського обласного державного нотаріального архіву, Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області та у позивача.
30 вересня 2019 року від позивача надійшла заява про неможливість надання витребуваних судом письмових доказів.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року закрито підготовче судове засідання по справі, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином.
Представник відповідачів ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на підстави викладені у відзивах, в останнє судове засідання не з`явився подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності його та відповідачів.
Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, вислухавши доводи представника відповідачів, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що 13 серпня 2003 року між ОСОБА_1 , з одного боку, та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з іншого боку, було укладеного договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гриценком Є.В. за р.№1996, згідно умов якого останні отримали у борг грошові кошти в розмірі 6860 доларів США строком повернення до 13 серпня 2005 року, в порядку та в строки, визначені додатком №1 до договору позики.
Крім того, 13 серпня 2003 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гриценком Є.В. за р.№1996, як засіб забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, посвідченим 13.08.2003 року, за умовами якого ОСОБА_2 видає, а ОСОБА_1 приймає під заставу житлову квартиру АДРЕСА_3 .
Відповідачі взяті на себе зобов`язання не виконали, грошові кошти у встановлений договором строк не повернули.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року у справі № 2029/2-656/11 у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , 3-я особа ОСОБА_5 ,про стягнення боргу за договором позики від 13 серпня 2003 року в загальній сумі 334 094,80 грн, про звернення стягнення на предмет застави квартиру АДРЕСА_3 - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2012 року, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року змінено. Позов ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 13 серпня 2003 року, укладеним між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13 серпня 2003 року у сумі 65 631,97 грн., яка складається з заборгованості за договором позики 54777,10 грн. та трьох відсотків річних 10854,87 грн. У частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційних витрат, неустойки за невиконання грошового зобов`язання та про звернення стягнення на предмет застави - квартиру АДРЕСА_3 відмовлено.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічні положення закріплені ч.3 ст.61 ЦПК України, в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Так, факт невиконання відповідачами зобов`язань за договором позики від 06 грудня 2011 року вже був предметом судового розгляду, і сума неповернутих коштів визначена судовим рішенням, яке набрало законної сили, на рівні 65631,97 грн., яка складається з: 54 777,10грн. суми позики, згідно курсу НБУ встановленого на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, а саме 22 березня 2012 року (6860 доларів США х 798,5000/100), а також 3% річних в розмірі 10 854,87грн.

Разом з тим, заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 травня 2013 року по справі № 2033/5916/12-ц, задоволено позов ОСОБА_7 та стягнуто солідарно з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 на його користь проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ в сумі 5436,00 грн., неустойку за прострочення повернення відповідачами боргу в сумі 36500,00 грн. та судові витрати в розмірі 139,79 грн. з кожного.

Постановою Харківського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 травня 2013 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Згідно інформаційної довідки з Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ХГТУЮ у Харківській області від 28.03.2019 року № 13423, в межах виконавчого провадження № 39992521 з ОСОБА_4 повністю стягнуті витрати на проведення виконавчих дій в розмірі 32,22 грн., стягнуто виконавчий збір у розмірі 2238,12 грн. та заборгованість на користь ОСОБА_1 у розмірі 21159,81 грн.

Відповідно до розпорядження № 39992521 від 19 липня 2019 року грошові кошти, що надійшли 10.12.2018 р., 09.01.2019 р., 08.02.2019 р., 08.04.2019 р.. 08.05.2019 р., 07.06.2019 р., 10.07.2019 р. на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконані виконавчого документу № 2033/5916/12 виданого 21.08.2013 р. перераховано 5959,51 грн. на користь ОСОБА_1 .

Виконавче провадження № 39992521, відкрите постановою від 02.09.2013 р. за виконавчим листом № 2033/5916/12 виданим 21.08.2013 р. Фрунзенським районним судом м. Харкова, постановою від 01.10.2019 року закінчено.

Крім того, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2016 року по справі № 645/9573/15-ц, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у вигляді гривневого еквіваленту відсотків за користування відповідачами неповернутою частиною позичених коштів за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі 81567,10 грн., інфляційних за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року в сумі 322072,08 грн., три відсотки річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі 19343,91 грн.

Як вбачається з інформації, яка міститься на сайтах «Судова влада», «Єдиний державний реєстр судових рішень» та є загальновідомою інформацією, постановою Харківського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 р., яке залишено без змін постановою Верховного суду від 15 липня 2020 року, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2016 року в частині задоволення позову щодо солідарного стягнення заборгованості за договором позики у вигляді гривневого еквіваленту відсотків за користування відповідачами неповернутою частиною позичених коштів за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року в сумі 81 567,10 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. У частині стягнення інфляційних витрат за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року в сумі 322 072,08 грн. та 3 % річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року у сумі 19 343,91 грн. змінено. Зменшено розмір інфляційних втрат за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року з 322 072,08 грн. до 40 940,33 грн. Зменшено розмір 3 % річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28 квітня 2012 року по 17 листопада 2015 року з 19 343,91 грн. до 5 845,33 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Згідно повідомлення з Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області від 01.04.2019 року № /В-5/13691, на виконанні у МВДВС перебуває виконавче провадження № АСВП 50973134 з примусового викання виконавчого листа № 645/573/15-ц виданого 29.06.2016 року Фрунзенським районним судом м. Харкова про стягення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у вигляді гривневого еквіваленту відсотків за користування відповідачами неповернутою частиною позичених коштів за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі 81567,10 грн., інфляційних за період з червня 2013 року по жовтень 2015 року в сумі 322072,08 грн., три відсотки річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 28.04.2012 року по 17.11.2015 року в сумі 19343,91 грн. Станом на 01.04.2019 року з боржника стягнуто та перераховано стягувачу 15 895,88 грн., стягнуто та перераховано виконавчого збору у розмірі 1264,42 грн., та стягнуто та перераховано 120,00 грн. витрати виконавчого провадження.

Щодо доводів представника відповідачів про проведення стягнень на користь позивача, в рахунок погашення заборгованості, із заробітної плати відповідачів, що свідчить також про погашення заборгованості перед позивачем, суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження із заробітної плати відповідачів, зокрема ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , дійсно проводилися відрахування в рахунок погашення боргу. Згідно звітів про здійсненні відрахування та виплати, відрахування проводилися у більшій кількості з червня 2014 року по 2019 року. Тобто, за різні періоди та по декільком виконавчим провадженням щодо виконання рішень Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 травня 2013 року, Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2016 року.

Крім того, витребувані судом та надані представником відповідачів матеріали виконавчих проваджень не місять доказів виконання рішення суду щодо стягення заборгованості у розмірі 54 777,10 грн. за договором позики від 13 серпня 2003 року. Відомостей з приводу того, що державним виконавцем закрито виконавче провадження у зв`язку з погашенням заборгованості за договором позики відповідачами не надано.

Таким чином, суд не вбачає підстав вважати, що заборгованість за договором позики від 13 серпня 2003 року погашена.

Доводи відповідачів, що сума боргу за договором позики погашена, оскільки ОСОБА_1 отримав 100 000 грн. від продажу квартири, яка належала ОСОБА_2 на праві власності та була предметом застави, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Згідно договору застави, як засіб забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 13 серпня 2003 року, цього ж дня 13 серпня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір застави нерухомого майна квартири АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2000 року. Так, п. 6 договору застави передбачено доручення, а саме, згідно з домовленістю сторін заставодержатель самостійно, або через третіх осіб, здійснює реалізацію заставленого цим договором майна, при виникненні права звернення стягнення на нього.

12 жовтня 2005 року ОСОБА_2 , від імені якої ОСОБА_1 , діючи на виконання доручення, що міститься в п.6 договору застави уклала з ОСОБА_11 договір купівлі-продажу квартири, яка є предметом застави. Відповідно до п.4 цього договору, продаж вчинено за суму 100 000 грн., які покупець повністю сплатив продавцеві, ще до підписання та нотаріального посвідчення цього договору.

Однак, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 липня 2010 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2010 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 12.10.2005 року, укладеного між ОСОБА_1 , що діяв від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 посвідчений 12.10.2005 року приватним нотаріусом ХМНО Гриценко Є.В., зареєстрованому в реєстрі під № 3409, зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.10.2005 року та витребувано зазначену квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_12 .

Як вбачається з акту приймання-передачі коштів від 17 березня 2011 року ОСОБА_13 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , передав ОСОБА_5 грошові кошти на суму 120 000 грн., отримані від неї за продану квартиру, кошти в сумі збільшені на індекс інфляції та три проценти річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, а також про сплату процентів за утримання коштів, що за домовленістю сторін складає 120 000 грн., у зв`язку з визнанням укладеного сторонами договору недійсним.

Вказаними вище судовими рішеннями, які набрали законної сили, факт погашення відповідачами боргових зобов`язань за договором позики від 13 серпня 2003 року на суму 6860 доларів США не встановлювався. Не встановлено і факт виконання боргових зобов`язань відповідачами перед позивачем за договором позики від 13 серпня 2003 року іншими особами.

Таким чином, підстави визнавати договір позики від 13 серпня 2003 року виконаним відсутні.

Щодо вимог позивача про стягення з відповідачів процентів за користування коштами за період з 31 січня 2016 року по 31 січня 2019 року, суд не вбачає підстав для їх задоволення.

Згідно з статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Право позичальника нараховувати відсотки за користування позикою припиняється після спливу визначеного договором строку чи у разі пред`явлення вимоги до позичальника згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Згідно змісту спірного договору позики від 13 серпня 2003 року, позику надано строком до 13 серпня 2005 року.

Таким чином, право позичальника нараховувати відсотки із розрахунку облікової ставки НБУ за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку, тобто з 14 серпня 2005 року.

Так, позивач просить стягнути відсотки за користування позикою за період з 31 січня 2016 року по 31 січня 2019 року, тобто поза межами строку дії договору позики від 13 серпня 2003 року.

У зв`язку з наведеним, позовні вимоги щодо стягнення відсотків за користування позикою задоволенню не підлягають, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Стосовно позовної вимоги про стягення з відповідачів неустойки за прострочення виконання зобов`язань за період 31 січня 2018 року по 31 січня 2019 року, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Зі змісту п. 4 договори позики від 13.08.2003 року вбачається, що за прострочення виконання зобов`язання по поверненню будь-якого з платежів позичальник повинен сплатити на користь позикодавця неустойку в сумі з розрахунку 100 грн. за кожен день прострочки.

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Сторони чітко визначили термін закінчення договору позики, а саме до 13 серпня 2005 року, відтак після цієї дати позивач вправі вимагати від боржників сплати неповернутої позики, процентів, неустойки, тощо, які нараховані до закінчення строку договору, проте після закінчення строку договору нарахування неустойки є неправомірним.

Щодо позовних вимог про стягнення трьох процентів річних за період з 31 січня 2016 року по 31 січня 2019 року, суд приходить до наступного висновку.

Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Приймаючи до уваги наведене, суд вважає вимоги в цій частині такими, що підлягають частковому задоволенню.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просив суд стягнути 3 % річних, що нараховані на суму позики - 6 860 доларів США.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 березня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2012 року, визначена сума позики 54 777,10 грн., згідно курсу НБУ встановленого на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, а саме 22 березня 2012 року (6860 доларів США х 798,5000/100).

За таких обставин, нарахування 3% річних повинно проводитися саме із цієї суми 54 777,10 грн.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача 3 % річних у розмірі 4934 грн. 44 коп.(період прострочення виконання зобов`язання з 31.01.2016 по 31.01.2019 (1096 дня), розраховується за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів] (54 777,10 грн. Х 3% / 100% / 365 днів Х 1096 днів).

Главою 19 цього Кодексу визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Так, позивач звернувся до суду з позовною заявою 31 січня 2019 року та просив стягнути з відповідачів три проценти річних за період з 31 січня 2016 року по 31 січня 2019 року, тобто за три роки, що передували зверненню до суду з цим позовом, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що дана позовна вимог заявлена в межах строку позовної давності.

Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви фізичною особою або фізичною особою-підприємцем майнового характеру встановлюються у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За частиною першою ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, враховуючи, що позивачем при подачі позивної заяви майнового характеру було сплачено судовий збір у розмірі 1444,98 грн., при цьому позивні вимоги позивача судом задоволені частково, суд доходить до висновку про те, що судові витрати по сплаті судового збору за подання позову до суду слід стягнути з відповідачів на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складають у загальному розмірі 49,34 грн, тобто по 16,34 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст.2, 3, 4, 10, 12, 13, 76-81, 82, 141, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 430 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних та неустойки задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 три процента річних від простроченої суми за період з 31 січня 2016 року по 31 січня 2019 року в розмірі 4934 (чотири тисячі дев`ятсот тридцять чотири) грн. 44 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 49 (сорок дев`ять) грн. 34 коп., тобто по 16 (шістнадцять) грн. 34 коп. з кожного.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційноїсистемиапеляційніскаргиподаютьсяучасникамисправи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: https://fr.hr.court.gov.ua

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Повне судове рішення складено 05 квітня 2021 року.

Суддя