ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 609/961/20Головуючий у 1-й інстанції Ковтунович О.В.
Провадження № 22-ц/817/365/21 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

представника відповідача - адвоката Ходюк К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 609/961/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 18 січня 2021 року, ухвалене суддею Ковтуновичем О.В., повний текст якого складено 18 січня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «Парафія Покрови Божої Матері» села Потуторів Шумського району Тернопільської області Єпархії Православної Церкви України про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Релігійної організації «Парафія Покрови Божої Матері» села Потуторів Шумського району Тернопільської області Єпархії Православної Церкви України про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що з лютого 2009 року по теперішній час вона безперервно проживала і проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 (на сьогоднішній день - АДРЕСА_1 ). Її чоловік, вже покійний ОСОБА_3 , був настоятелем релігійної громади «Покрови Божої матері» УПЦ села Потуторів. Відтак, громада надала йому спірний будинок, у який він вселився та з 30 вересня 1992 року і по день своєї смерті проживав у ньому та був там зареєстрований. Вона до 2009 року проживала у с.Залісці Збаразького району Тернопільської області, так як весь цей час доглядала матір свого покійного чоловіка і була оформлена по догляду за нею. Після смерті свекрухи, у 2009 році вона виселилася з її будинку та переїхала до свого чоловіка. Після смерті чоловіка, вона у квітні 2020 року, до спливу піврічного терміну, почала збирати документи на оформлення спадкових прав і дізналася про те, що будинок, у якому вона проживає та зареєстрована, не належав чоловікові, а належить на праві власності релігійній громаді с.Потуторів. Зазначила, що з 2009 року вона добросовісно та відкрито володіє спірним будинком, зареєструвалася та проживає у ньому на законних підставах. На теперішній час вона продовжує проживати у даному будинку, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується ним фактично вже більше 11 років, проводить поточні та капітальні ремонти цього будинку.

У зв"язку з викладеним позивачка просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 18 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 дотримано усіх вимог закону при подачі позовної заяви до суду та враховано при його обґрунтуванні ключові правові позиції Верховного Суду України з даних правовідносин. Вважає, що суд не мав жодних правових підстав відмовляти у задоволенні позовних вимог. Суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачки відсутні передбачені ст.344 ЦК України підстави для набуття права власності на будинок за набувальною давністю.

У зв`язку з викладеним просить скасувати рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 18 січня 2021 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

02 березня 2021 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника відповідача - адвоката Ходюк К.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивований тим, що власником спірного будинку з 1998 року є релігійна громада с.Потуторів, яка має статус юридичної особи з 1991 року. В позовній заяві позивачем зазначено, що з 2009 року вона та з 1992 року члени її сім`ї добросовісно та відкрито володіємо будинком, зареєструвалася та проживають у ньому на законних підставах. Вказує, що спірний будинок був наданий релігійною громадою села Потуторів покійному чоловікові позивачки, як настоятелю парафії. Вважає, що лише сам факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України. Позивачка не надала доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що вона володіє майном поза волею власника і не знала, хто є власником.

У зв`язку з викладеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Крім того просить стягнути з позивачки на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 3500 грн.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Ходюк К.М. проти апеляційної скарги заперечила та просиса рішення суду залишити без змін.

Крім того, 16 березня 2021 року на адресу Тернопільського апеляційного суду надійшло клопотання від представника апелянта - адвоката Писаренко Н.О. про розгляд справи без участі апелянта та її представника та вказала, що апеляційну скаргу підтримує, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Як вбачається із виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Релігійна організація «Парафія Покрови Божої Матері» села Потуторів Шумського району Тернопільської області Єпархії Православної Церкви України зареєстрована в Єдиному державному реєстрі 06 грудня 1991 року (а.с.36).

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської обласної Ради №279 від 06 грудня 1991 року (у редакції розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації № 207-од від 16 квітня 2019 року) зареєстровано статут Релігійної організації «Парафія Покрови Божої Матері» села Потуторів Шумського району Тернопільської області Єпархії Православної Церкви України (а.с.34-35).

Відповідно до архівного витягу із розпорядження №124 голови Шумської районної державної адміністрації Шумського району Тернопільської області від 04 травня 1998 року «Про оформлення права особистої власності на житлові будинки (домоволодіння)» вирішено встановити факт приналежності та видати право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.30).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №179810307 від 05 вересня 2019 року житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за Релігійною організацією «Парафія Покрови Божої Матері» села Потуторів Шумського району Тернопільської області Єпархії Православної Церкви України на підставі архівної копії розпорядження голови сільської ради серії та номер 983/01-25 (а.с.32).

Із довідки № 205 від 22 серпня 2019 року, виданої КП «Шумське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за Церковного громадою на підставі розпорядження Шумської районної державної адміністрації № 124 від 04 травня 1998 року (а.с.33).

В листі-інформації КП «Шумське бюро технічної інвентаризації»№159 від 10 липня 2020 року зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований цегляний житловий будинок загальною площею 93.0 кв.м., а також господарська будівля хлів-літня кухня з шлакоблоків - загальною площею 82.70 кв.м., камінний погріб загального площею - 11.20 кв.м. Власник: Релігійна організація «Парафія Покрови Божої Матері села Потуторів Шумського району Тернопільської області Тернопільської Єпархії Православної Церкви України (а.с.15).

Із свідоцтва про смерть cерії НОМЕР_1 від 18 травня 2020 року, що видане Шумським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с.13).

Із довідки Шумської міської ради №02-13/742 від 13 липня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований та проживав по АДРЕСА_1 з 30 вересня 1992 року (а.с.14).

Згідно довідки Шумської міської ради №02-13/741 від 13 липня 2020 року домоволодіння (церковний будинок) по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , один і той самий (а.с.12).

Згідно довідки Шумської міської ради № 02-13/738 від 13 липня 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 з 12 лютого 2009 року по даний час. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживала в даному господарстві з 20 грудня 2007 року по 04 червня 2013 року та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживав з 10 лютого 2011 року по 04 червня 2013 року (а.с.11).

Як вбачається із висновку про вартість майна - житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01 вересня 2020 року, вартість об`єкта оцінки - 73870 грн. (а.с.16).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме:

- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

- законність об`єкта володіння;

- добросовісність заволодіння чужим майном;

- відкритість володіння;

- безперервність володіння;

- сплив установлених строків володіння;

- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказала, що з 2009 року вона добросовісно та відкрито володіємо будинком за адресою: АДРЕСА_1 , зареєструвалася та проживає у ньому на законних підставах.

З матеріалів справи вбачається, що власником спірного будинку з 1998 року є релігійна громада с.Потуторів, яка діє в статусі юридичної особи з 1991 року

Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що спірний житловий будинок релігійна громада надала для проживання священослужителя (покійному чоловіку позивачки), який обслуговував громаду та відповідно і для членів його сім`ї також.

При цьому, ОСОБА_1 до позовної заяви надала довідки про місце її реєстрації з 2009 року у спірному будинку, що свідчить про те, що володіння майном (спірним будинком) здійснювалося позивачем на законних підставах і з дозволу власника.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не був доведений факт, що вона, при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність в неї підстав для набуття права власності, як це передбачено ст.344 ЦК України, оскільки останній було відомо, що вказаний житловий будинок з господарськими будівлями був наданий відповідачем для її чоловіка, ОСОБА_3 як настоятелю релігійної організації.

Доводи апелянта про те, вона відкрито, безтитульно, добросовісно та безперервно користується нерухомим майном більше 10 років, апеляційний суд відхиляє, оскільки позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Такий висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 344/13144/17.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції має містити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У справі, яка переглядається апеляційний судом, представником відповідача адвокатом Ходюк К.М. на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано Договір про надання правової допомоги №25/02/21 від 25 лютого 2021 року, Акт приймання-передачі виконаної роботи від 02 березня 2021 року (до Договору про надання правничої допомоги №25/02/21 від 25 лютого 2021 року, оригінал банківської квитанції про оплату за надання правничої допомоги в розмірі 3 500 грн.

Відповідно до п.3.2 Договору про надання правової допомоги №25/02/21 від 25 лютого 2021 року, за надання правової допомоги, відповідно до даного договору, Клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 3500 грн.

Згідно квитанції № 0.0..1 від 02 березня 2021 року вбачається, що відповідачем за надання правничої допомоги (згідно Договору про надання правової допомоги №25/02/21 від 25 лютого 2021 року) оплачено ОСОБА_6 3 500 гривень.

Таким чином витрати відповідача Релігійної організації «Парафія Покрови Божої Матері» села Потуторів Шумського району Тернопільської області Єпархії Православної Церкви України на професійну правничу (правову) допомогу у суді апеляційної інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів вважає, що загальна сума витрат на адвокатські послуги у суді апеляційної інстанції, передбачена договором, становить 3 500 грн. не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Таким чином заперечення представника апелянта проти стягнення витрат на правову допомогу є безпідставними.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 18 січня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Релігійної організації «Парафія Покрови Божої Матері» села Потуторів Шумського району Тернопільської області Єпархії Православної Церкви України (с. Потуторів Шумський район Тернопільська область; ) судові витрати, понесені за апеляційний розгляд даної справи у розмірі 3500 (три тисячi п`ятсот) гривень 00 копiйок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 22 березня 2021 року.

Головуючий

Судді