Справа № 573/306/21
Номер провадження 2/573/162/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна і резолютивна частина)

05 квітня 2021 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді: Черкашиної М.С.,

з участю секретаря: Сітало Ю.С.,

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білопіллі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Миколаївська селищна рада Сумської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Враховуючи складність у виготовленні повного тексту рішення, що потребує значного часу в обґрунтування доводів учасників, суд вважає за необхідне проголосити вступну та резолютивну частину рішення. Повний текст буде виготовлено протягом п`яти днів.

Керуючись ч. 6 ст. 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа - Миколаївська селищна рада Сумської області (місце знаходження: смт. Миколаївка, бульвар Свободи, буд. 2 Сумської області), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_4 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000 ( дві тисячі) грн. та 908 (дев`ятсот вісім) грн. судового збору, сплаченого при зверненні з позовом до суду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду безпосередньо або через Білопільський районний суд Сумської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:

Справа № 573/306/21

Номер провадження 2/573/162/21

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст рішення)

05 квітня 2021 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді: Черкашиної М.С.,

з участю секретаря: Сітало Ю.С. ,

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білопіллі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Миколаївська селищна рада Сумської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

26 лютого 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що їй на праві приватної власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2006 року, посвідченого Улянівською державною нотаріальною конторою, зареєстрованої в реєстрі за № 484. У вказаній квартирі був зареєстрований ОСОБА_2 , який у 2001 році виїхав в інше місце проживання в смт. Улянівка, та місцем реєстрації не проживає. Реєстрація ОСОБА_2 , як наймача у квартирі порушує права позивача як власника. ОСОБА_2 , який не проживає за зареєстрованою адресою, втратив право на користування будинком внаслідок своєї відсутності без поважних причин понад один рік. У добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, у зв`язку з чим позивач позбавлена можливості вільно розпоряджатись своєю власністю. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартири АДРЕСА_4 .

Ухвалою від 03 березня 2021 року відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду справу за вказаним вище позовом (а. с. 25-26).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала. Зазначила, що на момент придбання зазначеної квартири у 2006 році у Агрофірми Улянівка», відповідач вже був там зареєстрований тимчасово до 2001 року, потім переїхав на фактичне проживання за іншою адресою, і з реєстрації не знявся. Її чоловік звертався до відповідача із питанням про зняття з реєстраційного обліку, проте останній до цього часу так цього не зробив, що порушує її права як власника квартири та змушує нести додаткові витрати щодо утримання майна.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав та зазначив, що дійсно у 1997 року він був зареєстрований у вказаній квартирі, оскільки тимчасово проживав там із сім`єю, а потім переїхав проживати в інше помешкання в смт. Улянівка Сумської області, проте приписка залишилася за вказаною адресою. Дійсно, питання щодо знаття із обліку потребує вирішення, оскільки він на сьогодні самостійно не може знятися із реєстрації так як існують проблеми із тимчасовою посвідкою на проживання в Україні.

Представник третьої особи - Миколаївської селищної ради Сумської області у судове засідання також не з`явився. Селищний голова надав до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи, заперечень проти позову не мають (а. с. 31 ).

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України. Зокрема, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Право використання помешканням для власного проживання та для проживання членів сім`ї, інших осіб належить його власнику, а за ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном (ст. 383 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності з положеннями ст. 167 ЖК України - у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

У відповідності з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною першою статті 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 10 травня 2006 року, посвідченого Улянівською державною нотаріальною конторою, зареєстрованої в реєстрі за № 484 (а. с. 13-18 ).

Зі змісту довідки, виданої Миколаївською селищною радою Сумської області від 16 лютого 2021 року встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає у квартирі АДРЕСА_4 з 2001 року у зв`язку з тим, що він переїхав на інше місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 . Рішенням Улянівської селищної ради від 02.07.2008 року вулицю Леніна в смт. Уляніва перейменовано на вул. Центральна (а. с. 10-11).

Отже, у судовому засіданні встановлено, що у квартирі АДРЕСА_4 відповідач по справі ОСОБА_2 , який не є членом сім`ї позивача, зареєстрований за вказаною вище адресою, проте не проживає з 2001 року, участі в утриманні квартири не приймає.

За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є співвласником житлового приміщення -квартири АДРЕСА_4 , яка належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, понад шість місяців без поважних причин не проживає у вказаному приміщенні, а лише зареєстрований у ньому, не приймає участі в утриманні житла, між сторонами не існує будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла.

Суд вважає, що реєстрація відповідача у житловому приміщенні, що належить позивачу, порушує її права як власника, оскільки перешкоджає здійсненню права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд керується положеннями п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно з яким судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України) та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

За змістом ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З метою отримання професійної правничої допомоги позивач ОСОБА_1 уклала із адвокатом ОСОБА_3 договір про надання правової допомоги від 18 лютого 2021 № 19-ц, що підтверджується матеріалами справи (а. с. 3-4).

За результатом наданих послуг складено попередній розрахунок розміру судових витрат за надання правової допомоги від 18 лютого 2021 року, який є додатком до договору про надання правової допомоги № 19-ц від 18 лютого 2021 року.

Встановлено, що клієнтом внесено аванс в сумі 2 000 грн., про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордеру № 120 від 18 лютого 2021 року (а. с. 5-8,19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Аналогічний правовий висновок зазначений в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20).

З аналізу приписів вищевказаної норми закону суд дійшов висновку, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані зокрема, документи, що свідчать про оплату гонорару, пов`язаного із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Перевіривши надані документи суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 2 000 грн., оскільки розмір витрат на правову допомогу адвоката співмірний і містить всі складові, передбачені ч. 4 ст. 137 ЦПК України, послуги обумовлені договором виконані у повному обсязі та сплачена сума гонорару.

Крім того, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого останньою при зверненні із позовом до суду у сумі 908 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 41, 55 Конституції України, ст. ст. 9, 71, 72, 167 ЖК України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 10, 81, 133, 137, 141, 259, 265, 273, 354-355, ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа - Миколаївська селищна рада Сумської області (місце знаходження: смт. Миколаївка, бульвар Свободи, буд. 2 Сумської області), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_4 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000 ( дві тисячі) грн. та 908 (дев`ятсот вісім) грн. судового збору, сплаченого при зверненні з позовом до суду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду безпосередньо або через Білопільський районний суд Сумської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя