Номер провадження: 22-ц/813/2129/21
Номер справи місцевого суду: 520/5716/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Рибачук О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, визначення порядку користування земельною ділянкою і усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про не перешкоджанні в користуванні земельною ділянкою та встановлення порядку її користування,

ВСТАНОВИВ:

17 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовними вимогами про визначення порядку користування земельною ділянкою, після уточнення яких просив виділити ОСОБА_2 в натурі 1/2 частин з житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного черепашникового житлового будинку під літ. «А» загальною площею 129,0 кв.м, житловою 78,8 кв.м, та надвірних споруд під літ «Б», гараж з погрібом «В», «И», «Л», сараї «Д», літня кухня «Е», «К», вбиральні «М» душ; огорожі №1,2,5; І- мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 873 кв.м; визначити порядок користування земельною ділянкою згідно частки в домоволодінні загальною площею 873 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , усунути перешкоди в користуванні спільною земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом надання підходу до водопроводу, звільнивши від тимчасового металевого паркану земельну ділянку, який самовільно встановлений (т.1, а.с 1-16).

26 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом про не перешкоджання в користуванні земельною ділянкою та встановлення порядку користування земельною ділянкою, в якому просила зобов`язати відповідача не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою згідно плану фактичного користування меж земельних ділянок, розробленого Одеською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за адресою: АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування земельною ділянкою, загальною площею - 878 кв. м, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 між нею та ОСОБА_2 , виділивши їй в користування земельну ділянку площею 0,041 га кв. м. в межах, зазначених в плані фактичного користування меж земельних ділянок, розробленого Одеською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до точок координат, встановлених в відомості вирахування дирекційних і внутрішніх кутів, відстаней між точками повороту меж з контролем, координат та площі землекористування за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с 32-68).

14 грудня 2017 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси (суддя Луняченко В.О.) було призначено по справі судову земельну будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої було поставлено ряд питань (в.м. а.с 29-30).

26 грудня 2017 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017 року про призначення по справі земельної будівельно-технічної експертизи (в.м., а.с 34-44).

15 травня 2018 року постановою Апеляційного суду Одеської області (головуючий - суддя Драгомерецький М.М.) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2017 року у залишено без змін (в.м., а.с 85-88).

12 грудня 2019 року рішенням Київського районного суду м. Одеси (головуючий - суддя Луняченко В.О.) позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, визначення порядку користування земельною ділянкою і усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено частково. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про не перешкоджання в користуванні земельною ділянкою та встановлення порядку її користування задоволено частково. Встановлено факт того, що ОСОБА_2 належить 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 ., інша частина якого виділена співвласником ОСОБА_1 в натурі в окрему одиницю з припиненням права спільної часткової власності. Визначено, що Ѕ частина домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , загальною площею 33.9 кв.м., житловою 20.3 кв.м, складається з частини житлового будинку літ. «А» в складі приміщень: 2-1 житлова, площею 9.3 кв.м, 2-2 житлова, площею 11.0 кв.м, 2-3 кухня, площею 5,7 кв.м, 2-4 коридор, площею 4,2 кв.м, 2-5 санвузол, площею 3,7 кв.м, а також надвірних споруд гараж з льохом (погрібом) , літ. «Б», сарая літ. «В», літня кухня, літ «Д», вбиральня літ. «Е». Встановлено порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 878 кв.м. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши в користування ОСОБА_1 частину даної земельної ділянки площею 0,041 га в межах, зазначених в плані фактичного користування меж земельної ділянки, розробленого Одеською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до точок координат, встановлених в відомості вирахування дирекційних і внутрішніх кутів, відстаней між точками повороту меж з контролем, координат та площі землекористування за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено сервітут користування земельною ділянкою, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 для ОСОБА_2 шляхом надання проходу для обслуговування фасаду частини будинку, яка належить ОСОБА_2 , впродовж зовнішніх бокових стін літ. «А», літ «а2» та літ «А10» житлового будинку літ. «А» (приміщення №2-3,2-4,2-5) та надання вільного доступу до колодязя в якому розташовані комунікації водопроводу. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою та позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання не перешкоджати користуватись земельною ділянкою суд відмовив. Також суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді витрат на проведення експертизи, пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 3 333 грн., та судового збору у розмірі 427 грн., а всього 3760 грн; стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати, у вигляді сплаченого судового збору, пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 640 грн (т.2, а.с 140-145).

20 січня 2020 року ОСОБА_1 подала через канцелярію Київського районного суду м. Одеси апеляційну скаргу на рішення від 12 грудня 2019 року. Апелянтка з рішенням суду першої інстанції не погоджується, вважає його незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. На думку апелянта, судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, не повно з`ясувані усі фактичні обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи. Крім того, апелянт зазначає, що судом було встановлено користування земельною ділянкою та земельного сервітуту, однак будь-які перешкоди в користуванні спільною з ОСОБА_2 земельною ділянкою відсутні. Також апелянтка не згодна з судовим рішенням в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_3 судових витрати у вигляді витрат на проведення експертизи та судового збору. ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 була проведена експертиза, в якій не було поставлено повного обсягу питань, які були визначені судом в ухвалі про призначення експертизи. Проведення експертних досліджень повинно здійснюватися за рахунок замовника. На думку апелянтки, судом не вірно було стягнуто з неї на користь ОСОБА_2 судові витрати. Тому апелянтка просить скасувати рішення Київського районного суд м. Одеси від 12 грудня 2019 року (т. 2, а.с. 161-168).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи з незалежних від суду причин.

В судовому засіданні 30.09.2021 ОСОБА_4 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Апелянт та його представник в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, що підтверджується матеріалами справи (т. 2, а.с. 231). В судовому засіданні апеляційний суд відхилив клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи від 28.09.2021 з огляду на те, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, відповідно до п. 1.2.1 Правил організації ефективного цивільного судочинства (далі Правила), затверджених рішенням Ради суддів України № 14 від 28.02.2020 (https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/1/) у разі, коли судом дата і час слухання були призначені без узгодження зі сторонами, сторони мають право просити змінити дату слухання у строк не пізніше ніж за 8 днів до дня проведення судового засідання. Після спливу восьмиденного періоду суд має право не задовольняти клопотання щодо перенесення слухання, за винятком випадків наявності поважних причин або настання форс-мажорних обставин, які оцінюються судом в кожному конкретному випадку на підставі відповідних доказів.

Відповідно до підпункту 4 п. 1.3. Правил не може бути визнано само по собі поважною причиною і не має наслідком безумовне відкладення розгляду справи або оголошення перерви у розгляді справи щорічна відпустка або відрядження представника/сторони, якщо наказ про відпустку (відрядження) було видано після дати призначення судового засідання (після дати повідомлення сторони (її представника) про дату судового засідання.

Представник апелянта був повідомлений 30.06.2021 про розгляд справи 30.09.2021, тобто за два місяці до судового засідання. Жодних клопотань чи повідомлень про заплановані відрядження/інші обставини ані апелянтом, ані його представником до суду направлено не було. В клопотанні про відкладення розгляду справи, також, представник не підтвердив жодними доказами обставини на які він посилався, а крім того не зазначив інших підстав для відкладення розгляду справи. Так само представника апелянта не зазначив жодних підстав неможливості розгляду справи без його участі.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що справа розглядається апеляційним судом тривалий час, судові засідання неодноразово відкладались, в тому числі за клопотаннями апелянта та його представника, а саме від 20.08.2020 року клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи в зв`язку з вчиненням заходів щодо укладення мирової угоди, а також від 12.11.2020 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи для сформування положень мирової угоди. Разом з тим, сторонами ані проєкт, ані оригінал мирової угоди до апеляційного суду не подавався.

З врахуванням наведених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наданий, стороною ОСОБА_1 розрахунок часток домоволодіння по АДРЕСА_1 від 15.12.2014, який здійснено ТОВ «Одеса Експерт Роял» та яким визначено, що фактично ОСОБА_1 використовує 37/50 частин домоволодіння, а ОСОБА_2 13/50 часток, сам по собі не є правочином який змінює розмір часток співвласників, а є лише підставою для подальшого встановлення наявного розміру часток у договорі між співвласниками або рішенні суду (у випадку наявності з цього приводу спору), а тому не може прийматись судом як доказ зміни розміру часток співвласників, на чому наполягає ОСОБА_1 і її представник.Якщо сторона ОСОБА_1 не згодна із тим, яка саме частка належала їй під час виділу в натурі, то зазначені питання можливо вирішити лише після скасування факту виділу в натурі в окреме домоволодіння її частки та проведення відповідного розподілу часток у спільному майні.

Факт виділу 1/2 частки, яка належала ОСОБА_1 в окрему одиницю із припиненням спільності володіння будинком, при оспорюванні з боку ОСОБА_1 факту належності ОСОБА_2 на праві власності 1/2 частки будинку, є підставою для суду погодитись із вимогами ОСОБА_2 про те, що саме встановлення юридичного факту належного йому на праві власності 1/2 частки будинку є ефективним способом поновлення оспорюваного права.

При визначенні порядку користування земельною ділянкою, яка знаходиться у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції враховував встановлений між сторонами порядок користування. При визначенні порядку користування земельною ділянкою, суд першої інстанції зазначив, що позивачем ОСОБА_2 не доведено в чому саме порушуються його права, встановленим і діючим тривалий час між співкористувачами порядком користування земельною ділянкою, а тому дійшов висновку, що у даному випадку задоволенню підлягають позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення порядку користування з урахуванням такого, що фактично склався між сторонами, та у позовних вимогах ОСОБА_2 щодо встановлення порядку користування суд вирішив відмовити.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що належне обслуговування частини домоволодіння, яке знаходиться у власності ОСОБА_2 можливе лише при встановленні земельного сервітуту, шляхом надання проходу для обслуговування фасаду частини будинку, яка належить ОСОБА_2 , впродовж зовнішніх бокових стін літ. «А», літ «а2» та літ «А10» житлового будинку літ. «А» (приміщення №2-3,2-4,2-5) та надання вільного доступу до колодязя в якому розташовані комунікації водопроводу. Технічна необхідність надання сервітуту визначена у експертному висновку №170/2018, та не спростована у судовому засіданні стороною ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, враховуючи встановлення сервітуту та недоведеності інших втручань і перешкоджань у користуванні.

Крім іншого, суд вирішив стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, вважає за потрібне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.12.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, спадкоємцем 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного черепашникового житлового будинку під літерою « А», загальною площею 129,0 кв.м., житловою 78,8 кв.м та надвірних споруд під літ «Б» - гараж з льохом (погрібом) ; «В», «И», «Л» - сараї; « Д» - літня кухня; «Е», «К» - вбиральні; «М» - душова; огорожі за №1,2,5; мостіння, розташованих на земельній ділянці, площею 873 кв.м., після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_2 (т.1, а.с. 5).

Власником іншої 1/2 частки зазначеного житлового будинку із надвірними спорудами на підставі договору дарування від 01.11.2003 року стала ОСОБА_1 (т.1, а.с. 39).

Між співвласниками склався порядок користування земельною ділянкою, що відображено у плані фактичних меж земельних ділянок, розробленого Одеською регіональною філією Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» топографічною зйомкою земельної ділянки в М 1:500 та каталогом координат зовнішніх і внутрішніх меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 56,57,60-62).

З письмової, нотаріально засвідченої, згоди ОСОБА_2 (т.2, а.с. 101) та на підставі експертного висновку (т.2, а.с. 92) частина житлового будинку, яка згідно договору дарування від 01.11.2003 року належала ОСОБА_1 04.08.2017 року виділена в окрему одиницю під номером АДРЕСА_1 (т.2, а.с. 90).

Згідно висновку №170/2018 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 08.10.2018 року можливо з технічної точку виділити в окремий об`єкт нерухомості Ѕ частку житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 та фактично складається з : з частини житлового будинку піт «А» в складі приміщень: 2-1 житлова, площею 9.3 кв.м, 2-2 житлова, площею 11.0 кв.м, 2-3 кухня, площею 5,7 кв.м, 2-4 коридор, площею 4,2 кв.м, 2-5 санвузол, площею 3,7 кв.м, а також надвірних споруд гараж з льохом (погрібом) , літ. «Б», сарая літ. « В», літня кухня, літ «Д», вбиральня літ. «Е», загальною площею 33,9 кв.м, житловою 20, 3 кв.м, та яка відповідає з об`ємно-планувальними показниками, зазначеними в копії Технічного паспорта від 17.04.2014 року; запропоновано, виходячи з наданих заявником технічному звіті по кадастрової зйомки земельної ділянки, варіант встановлення порядку користування даної земельної ділянки із зазначенням необхідності встановлення земельного сервітуту користування земельною ділянкою, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 для ОСОБА_2 шляхом надання проходу для обслуговування фасаду частини будинку, яка належить ОСОБА_2 , впродовж зовнішніх бокових стін літ. «А», літ «а2» та літ «А10» житлового будинку літ. «А» ( приміщення №2-3,2-4,2-5 ) та надання вільного доступу до колодязя в якому розташовані комунікації водопроводу (т. 2, а.с. 4-22).

Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ч.ч. 2-3 ст. 357 ЦК визначено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 364 ЦК співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 92 ЗК право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

За положеннями ст. 93 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч.1 ст. 103 ЗК власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.

Враховуючи вище встановлені обставини справи в системному взаємозв`язку з положеннями діючого законодавства, які регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції по суті спору з частковим задоволеннями позовним вимог.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги щодо встановлення судом першої інстанції, що будинок АДРЕСА_1 був у спільній частковій власності до того моменту як ОСОБА_1 самостійно без згоди співвласників виділила належну їй частину в окрему одиницю не відповідають обставинами справи та висновкам суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що згода на виділ іншої частки ніж була визначена у договорі дарування співвласником не надавалось.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності факту вчинення перешкод ОСОБА_2 в користуванні земельною ділянкою та, з огляду на це, безпідставність висновків про встановлення порядку користування та сервітуту, відхиляються апеляційним судом, оскільки судом першої інстанції не було констатовано факту здійснення перешкод, а на підставі досліджених фактичних обставин справи та положень діючого законодавства у встановленому законом порядку ухвалено рішення щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою та сервітут, що може бути вчинено й за відсутності факту здійснення перешкод. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 ЦК України). Оскільки відомостей щодо досягнення власниками порядку користування чужою земельною ділянкою відсутні, суд першої інстанції діяв відповідно до закону частково задовольняючи позовні вимоги та встановлюючи сервітут.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Згідно з ч. 2 порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. За ч. 5 у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. А відповідно до ч. 6 вказаної статті експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Стаття 110 ЦПК України встановлює, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

За ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, за положеннями діючого процесуального законодавства висновок за результатами експертизи, призначеної судом та висновок за результатами експертизи, яка була проведена на замовлення учасника справи, за умови, що остання відповідає встановленим законом вимогам, мають рівний статус в системі доказової справи в справі та оцінюються судом на рівних умовах.

За обставинами даної справи судом не встановлено та сторонами на підтвердження не подавалися докази невідповідності експертного висновку вимогам цивільного процесуального законодавства, а тому відсутні підстави для відхилення висновку експерта. З огляду на вказане доводи апеляційної скарги у відповідній частині відхиляються судом.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За п. 3 ч. 2 вказаної статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги були задоволені частково, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропорційного стягнення судових витрат, враховуючи витрати за проведення експертизи, з учасників справи у відповідності до розміру задоволених позовних вимог. Тому апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги. Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт не навів обґрунтованих доводів та не надав альтернативний розрахунок судових витрат, які були стягненні зі сторін, на спростування відповідних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів та обставин справи й не мають правового значення для вирішення справи по суті спору, а тому не приймаються до уваги апеляційним судом. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що позиція апелянта не може ґрунтуватися виключно на запереченнях висновків суду першої інстанції без наведення обґрунтованих доводів та надання доказів на підтвердження своєї позиції.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Дата складення повного тексту рішення 11 жовтня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

30.09.2021 року м. Одеса