МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/4705/16-ц
Провадження № 22-ц/812/507/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Кокорєва В.В. в приміщенні того ж суду, за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 28073,35 грн за кредитним договором № б/н від 11.06.2010 року, а також про стягнення судових витрат у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 11.06.2010 року, відповідно до якої отримала кредитну картку «Універсальна».

08.05.2014 року відповідачці було переоформлено кредитну картку на престижну картку «Gold», відкрито картковий рахунок, згідно якого відповідачка отримала кредит у розмірі 15000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості у відповідачки станом на 04.09.2016 року утворилася заборгованість в розмірі 28073,35 грн, яка складається з наступного : 19562,84 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4047,76 грн нараховано відсотків за користування кредитом; 10913,63 грн нараховано пені за прострочене зобов`язання; 1150 грн нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.2.2.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. штраф (фіксована складова), 1313,02 грн штраф (процентна складова); з них 9413,90 грн внесено коштів на погашення заборгованості з 01.06.2015 року (дата зміни облікових правил банка).

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.06.2010 року у розмірі 28073,35 грн, а також судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2016 року позовні вимоги банку задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 28073,35 грн за кредитним договором без номера від 11.06.2010 року, а також судовий збір у розмірі 1378 гривень.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2020 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2016 року було скасовано та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного провадження в судовому засіданні.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2020 року позовні вимоги Акціонерного Товариства КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором без номера від 08.05.2014 року станом на 04.09.2016 року в сумі 11798,41 грн, з яких 10752,77 грн тіло кредиту, 500 грн штраф (фіксована складова), 537,64 грн штраф ( процентна складова), а також судовий збір у розмірі 579,17 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В апеляційній скарзі зазначає, що відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками, суд першої інстанції зазначив, що у заяві позичальника процентна ставка не зазначена, а Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, розміщені на сайті, що містяться в матеріалах справи, та не містять підпису відповідачки, не можна розцінювати, як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви - анкети. Однак, АТ КБ «ПриватБанк» не погоджується із таким висновком суду першої інстанції та вважає, що суд незаконно відмовив у стягненні процентів, оскільки суд не в повній мірі встановив дійсні обставини справи та не дослідив надані позивачем докази.

11.06.2010 року відповідачкою було підписано Анкету - Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, відповідачка висловила свою згоду з формою договору та його умовами. Відповідачка користувалася коштами, погашала заборгованість, отже приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг, погоджувалася із розміром боргу, в тому числі із нарахованими відсотками та неустойкою. Жодних заперечень щодо розміру боргу до Банку від відповідачки не надходило, що свідчить про мовчазну згоду із розміром бору, в тому числі з нарахованими відсотками та неустойкою.

01.06.2010 року відповідачці було відкрито кредитний рахунок НОМЕР_1 , 08.05.2014 року вона отримала кредит у розмірі 15000,00 грн.

Із виписки чітко прослідковується, що відповідачка користувалася грошима, отримувала кошти через банкомати, а отже й отримала кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Із виписки також вбачається, що відповідачка знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами.

Крім того, разом із Анкетою-Заявою 11.06.2010 року відповідачкою також було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду".

У вказані довідці зазначено: базова відсоткова ставка за користування кредитом - 2,5% на місяць - нараховується на залишок не простроченої заборгованості з розрахунку 360 днів в році; розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним; штраф за порушення строків платежів зі будь-яким з грошових зобов`язань 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій; порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості: (ПЕНЯ=пеня( 1 )+пеня (2), де пеня(1)=(базова % ставка за договором)/30 нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня(2)=1% від заборгованості, але не менше 30 грн в місяць, нараховується раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше).

Тобто сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто згоди про усі істотні умови договору. Довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» містить підпис відповідачки.

Також зазначає, що відповідачкою розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались.

Відповідачка добровільно уклала з банком кредитний договір, будь яких підтверджень обмеження її можливості прочитати договір в момент його підписання, вона не зазначала. При укладанні кредитного договору відповідачка діяла вільно та усвідомлювала обсяг взятих на себе зобов`язань. Позов про визнання недійсним кредитного договору в частині обов`язку сплати заборгованості за тілом кредиту, процентів, неустойки відповідачкою не заявлявся, а тому договір у цій частині являється дійсним.

В відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Посилається на те, що у Інгульському відділі державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало на примусовому виконанні заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2016р. Виконавче провадження було завершено державним виконавцем 26.05.2020 року шляхом винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із скасуванням або визнанням не чинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

27.05.2020р. Інгульським ВДВС у м. Миколаєві на адресу позивача направлено постанову від 26.05.2020р. про закінчення виконавчого провадження № 57096201, з якої також вбачається факт перегляду заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2016 року по цивільній справі № 489/4705/16-ц. З огляду на наведене, АТ КБ «ІІриватбанк» неодноразово мало можливість дізнатись, та точно дізналося про призначення нового розгляду справи № 489/4705/16-ц не пізніше 8 квітня 2020 року.

Відтак, АТ КБ «Приватбанк» мав 8 місяців (з 08.04.2020 по 09.12.2020) для надання суду необхідних доказів своїх доводів, відповіді на її відзив, тощо, однак банк цього не зробив. Так само в своїй апеляційній скарзі, жодних належних доказів, які б підтверджували відсутність можливості у Банку, протягом 8 місяців, направити до Ленінського районного суду м. Миколаєва свої доводи, докази та/або відповідь на її відзив по справі № 489/4705/16-ц, не надано.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що в даному разі долучені докази АТ КБ «Приватбанк» до апеляційної скарги не можуть бути прийняті апеляційним судом до розгляду. Крім того, в своїй апеляційній скарзі позивач не надає пояснень щодо різниці між сумами заборгованості за тілом кредиту, зазначеною в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, та заявленою у позовній заяві.

Також вказує, що як вбачається з матеріалів справи однією з позовних вимог банку є стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 19 562,84 грн. Суд дану вимогу задовольнив частково - стягнув з неї 10752,77 грн за тілом кредиту, посилаючись на надану Банком довідку про зміну умов кредитування (згідно якої кредитний ліміт станом на 31.08.2015 становить 10 752,77 грн.) та недоведеність факту використання кредитних коштів у розмірі 19 562,84 грн.

Крім того, 23.04.2020р. суд своєю ухвалою витребував від АТ КБ «Приватбанк», зокрема, докази встановлення та збільшення кредитного ліміту, на підставі яких позивач просив стягнути з неї 19562,84 грн тіла кредиту. Однак, Банк такі докази не надав суду першої інстанції, як не надає їх і у своїй апеляційній скарзі. У зв`язку з чим, вважає безпідставною вимогу позивача щодо скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Зазначає, що згідно рішення суду, причиною відмови у задоволенні вимог Банку щодо стягнення заборгованості по відсоткам та пені є не надання відповідачем зрозумілого, помісячного, детального розрахунку заборгованості по відсотках та пені. При цьому судом було прийнято до уваги та враховано наявність довідки про умови кредитування від 11.06.2010р. Однак, банком не доведено та не обґрунтовано ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі розмір заборгованості ні за нарахованими відсотками, ні за пенею по кредиту, так як не надано детального, зрозумілого розрахунку заборгованості з урахуванням долученої позивачем довідки про умови кредитування.

Також вважає належною для застосування в даній ситуації правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у провадженні № 6-16цс15 щодо не можливості використання у якості неналежного доказу роздруківки із сайту позивача (долучених до позову Умов та правил надання банківських послуг), оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій Банку, який може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Вказує, що в даному випадку є неможливим застосування до спірних у цій справі правовідносин правил частини першої статті 634 ЦК України з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у по справі № 342/180/17-ц; Касаційним цивільним судом Верховного Суду у постанові від 18.12.2019р. по справі № 336/4641/18; у постанові від 18.12.2019 по справі № 205/2825/18; у постанові від 19.02.2020 по справі № 241/1276/17.

Учасники процесу до судового засіданні не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 11.06.2010 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується статутом, та ОСОБА_1 укладено договір б/н у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно з умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Підписавши анкету - заяву відповідачка надала свою згоду, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також те, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Позивач додав до позовної заяви анкету - заяву позичальника, довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписану відповідачкою 11.06.2010, якою передбачено нарахування відсотків, пені і штрафів, та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в "ПриватБанк", що свідчить про укладення договору.

Факт руху грошових коштів на картковому рахунку відповідачки позивач підтвердив випискою за період з 08.05.2014р. до 04.09.2016р.

Доводи відповідачки про не зазначення процентної ставки та неустойки (пені, штрафів) не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявною в матеріалах справи довідкою про умови кредитування від 11.06.2010р., яка містить підпис відповідачки.

З розрахунку заборгованості за договором б/н від 10.06.2011р. вбачається, що відповідачка має заборгованість за даним договором, що підтверджує факт порушення нею умов кредитного договору та не виконання зобов`язань, що випливають з нього.

Позивач зазначає, що заборгованість станом на 04.09.2016р. становить 28073,35 грн., яка складається з: 19562,84 грн. - тіло кредиту; 4047,76 грн. нараховані відсотки за користування кредитом; 10913,63 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1150,00 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1 313,02 грн. - штраф (процентна складова). Разом з тим, з 01.06.2015 відповідачем сплачено 9413,90 грн. на погашення заборгованості.

Відповідно до довідки про зміну кредитного ліміту, 31 серпня 2015 року відповідачці було змінено кредитний ліміт та встановлено на рівні 10752,77 грн.

Проаналізувавши зазначені обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимоги позивача про стягнення тіла кредиту в сумі 19562,84 грн. При цьому суд виходив з того, що можливо позивач здійснив договірне списання заборгованості по процентам та пені шляхом збільшення тіла кредиту, однак відповідачка не визнає вказаної суми, а позивач не надав докази обґрунтованості і правильності нарахування вказаної різниці суми тіла кредиту.

Також приймаючи рішення суд виходив з того, що позивачем не надано зрозумілого розрахунку відсотків та пені, тому суд позбавлений можливості достовірно встановити їх розмір. З наданого розрахунку вбачається, що відповідачка нерегулярно здійснювала внесення платежів та ті які здійснювала, враховані та заборгованість зменшувалась.

Однак, умовами договору передбачено штраф: 500 грн. штраф (фіксована складова), 537,64 (10 752,77*5%) грн. штраф (процентна складова).

Тому, дослідивши долучені до матеріалів справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10752,77 грн та штрафів: 500 грн штраф (фіксована складова), 537,64 грн штраф ( процентна складова), а також судового збору у розмірі 579,17 грн.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що згідно анкети заяви від 11 червня 2010 року між відповідачкою та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено договір, згідно з умовами якого відповідачка отримала картку. Крім того, в ній зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписану відповідачкою 11.06.2010р.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідачки за вказаним кредитним договором станом на 04.09.2016 становить 28 073,35 грн. та складається з: 19 562,84 грн. - тіло кредиту; 4 047,76 грн. нараховані відсотки за користування кредитом; 10 913,63 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1 150,00 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1 313,02 грн. - штраф (процентна складова). При цьому 9413,90 грн. сплачено відповідачкою на погашення заборгованості, починаючи з 01.06.2015р.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкет - заяві позичальника від 11 червня 2010 року процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами, пенею та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 11 червня 2010 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємної частини спірного договору.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

За такого слід дійти висновку, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Неможливо в даному випадку також застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (11 червня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Не містять матеріали справи також доказів ознайомлення відповідачки зі змінами облікових правил банку з 01.06.2015р.

За таких обстави Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.

Отже, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті, які містяться в матеріалах даної справи і не містять підпису відповідачки, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 червня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети.

При цьому колегія суддів враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Однак, позивачем було надано суду підписану відповідачкою 11 червня 2010 року довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка містить дані про базову відсоткову ставку за користування кредитом 2,5% на місяць (нараховується на залишок не простроченої заборгованості з розрахунку 360 днів в році); розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним; штраф за порушення строків платежів зі будь-яким з грошових зобов`язань 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій; порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості: (ПЕНЯ=пеня( 1 )+пеня (2), де пеня(1)=(базова % ставка за договором)/30 нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня(2)=1% від заборгованості, але не менше 30 грн в місяць, нараховується раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше).

Зазначене свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин на підставі кредитного договору № б/н від 11 червня 2010 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, а також про те, що сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, оскільки довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» містить підпис відповідачки.

Для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту відповідачка на підставі названого договору отримала наступні кредитні картки: 01.06.2010р. № НОМЕР_2 з терміном дії до 06/2014р., 13.08.2010р. № НОМЕР_3 з терміном дії до 06/2014р., 08.05.2014р. № НОМЕР_4 з терміном дії до 01/2018р., 29.07.2014р. № НОМЕР_5 з терміном дії до 05/2017р., якими згідно виписки про рух коштів за рахунком, активно користувалася, здійснюючи дії як щодо отримання коштів, так і погашення їх.

Зазначене також підтверджує, що між сторонами існують кредитні правовідносини на підставі кредитного договору № б/н від 11 червня 2010 року у вигляді відновлювальної кредитної лінії, а також те, що для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту за даним кредитним договором відповідачка отримала зазначені картки, строк дії за якими спливав в останній день січня 2018 року.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 04.09.2016 року утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку банку, наданого до позовної заяви становить 28 073,35 грн. та складається з: 19 562,84 грн. - тіло кредиту; 4 047,76 грн. нараховані відсотки за користування кредитом; 10 913,63 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1 150,00 грн. нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1 313,02 грн. - штраф (процентна складова).

Однак, повністю з таким розміром заборгованості за даним кредитним договором, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, оскільки відповідачка уклала кредитний договір з позивачем та отримала кредитні кошти від банку, вона зобов`язана повернути їх та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка підписана відповідачкою, містить в собі дані про встановлений розмір процентів, а саме 2,5 % в місяць, що становить 30 % річних, а отже саме ця процентна ставка є погодженою сторонами.

Як зазначено в розрахунку заборгованості, наданому до позову, банк розрахував заборгованість з застосуванням процентних ставок у розмірі 27,6%, 32,4% та 42% на рік, не зазначених в довідці про Умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" від 11.06.2010р.

Проте належних та допустимих доказів погодження інших процентних ставок, ніж зазначено в підписаній відповідачкою довідці про Умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", з позичальником позивачем суду надано не було, а тому у позивача були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитними коштами за процентними ставками, не погодженими сторонами.

Як убачається із розрахунку заборгованості за кредитом, наданим позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та зробленим за первісною процентною ставкою (30% річних), і це підтверджується випискою руху коштів за рахунком, станом на 04 вересня 2016 року залишок заборгованості за тілом кредиту складає 11072,44 грн., залишок заборгованості за процентами складає 3410,81 грн., штраф (фіксована частина) -500,00грн.; штраф (процентна складова) 724,16грн., а пеня відсутня взагалі.

За такого колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитом станом на 04 вересня 2016 року в розмірі 15707,41 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11072,44 грн., заборгованості за процентами у розмірі 3410,81 грн., та штрафу (фіксована частина) у розмірі 500,00грн.; штрафу (процентна складова) у розмірі 724,16грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення пені, то з урахуванням розрахунку заборгованості за кредитом, наданим позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, та зробленим за первісною процентною ставкою (30% річних), вони є необґрунтованими, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Проаналізувавши зазначені вище обставини у справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд зазначеним в тексті постанови обставинам належної правової оцінки не дав та не встановивши дійсні обставини по справі і не визначившись з характером спірних відносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, помилково задовольнив позовні вимоги до відповідачки тільки в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірів 10752,77 грн., визначивши її на рівні кредитного ліміту, встановленого станом на 31 серпня 2015р., та штрафу (фіксована частина) у розмірі 500,00грн., штрафу (процентна складова) у розмірі 537,64грн. та відмовивши у стягненні процентів взагалі. При цьому, якщо суду був не зрозумілий розрахунок заборгованості за процентами та пенею, він мав зробити розрахунок самостійно та правильно визначити суму заборгованості з цих складових, а не відмовляти у задоволенні позову через незрозумілість розрахунку, зробленого позивачем.

За такого рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитом станом на 04 вересня 2016 року в розмірі 15707,41 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11072,44 грн., заборгованості за процентами у розмірі 3410,81 грн., та штрафу (фіксована частина) у розмірі 500,00грн.; штрафу (процентна складова) у розмірі 724,16грн.

При прийнятті остаточного рішення, колегія суддів виходить також з того, що згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках. А оскільки додані позивачем до апеляційної скарги та додатково витребувані апеляційним судом докази, мають суттєве значення для правильного вирішення спору у справі, суд вважає можливим прийняти їх до розгляду для оцінки в сукупності з іншими доказами, наявними у справі.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин справи, не є підставою для задоволення апеляційної скарги та позову в повному обсязі.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1378 грн., за подачу апеляційної скарги було сплачено судовий збір у розмірі 3153 грн., хоча необхідно було сплатити 2067грн. Тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (56%) з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову у розмірі 771,68 грн. та за подачу апеляційної скарги в розмірі 1157,52 грн., виходячи з суми 2067грн., а всього 1929,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, рах. № НОМЕР_7 , МФО 305299) заборгованість за кредитним договором б/н від 11 червня 2010 року станом на 04 вересня 2016 року в розмірі 15707,41 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11072,44 грн., заборгованості за процентами у розмірі 3410,81 грн., та штрафу (фіксована частина) у розмірі 500,00грн.; штрафу (процентна складова) у розмірі 724,16грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1929,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 01 квітня 2021 року.