ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/322/21 Доповідач - Хома М.В.
Категорія - 301000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Сташків Б. І., Щавурська Н. Б.,

секретар - Сович Н.А.

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Ізай Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 грудня 2020 року, повний текст якого складено 14 грудня 2020 року, ухвалене суддею Черніцькою І.М. у цивільній справі №607/19543/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та припинення спільної часткової власності,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що їй та відповідачці на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частині торгово-офісного приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення 6. З 2014 року сторони спільно займались підприємницькою діяльністю, використовуючи спільне торгово-офісне приміщення. З 3 серпня 2018 року позивач припинила займатись підприємницькою діяльністю, у зв`язку із чим 14 вересня 2018 року надіслала на адресу відповідача листа, в якому пропонувала провести зустріч з метою обговорення та подальшого встановлення порядку користування спільним приміщенням. Однак, відповідач жодним чином не відреагувала на вказаний лист. Зважаючи на відсутність взаємної згоди сторін на здійснення права спільної часткової власності та неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном, просила виділити їй в натурі частку її майна та припнити право спільної часткової власності на вказане нерухоме майно.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 грудня 2020 року позов задоволено.

Виділено у власність ОСОБА_1 за рахунок її 1/2 частки у праві власності на торгово-офісне приміщення №6 по АДРЕСА_1 наступні приміщення; 2б - торговий зал, площею 21,5 кв.м., 3 - коридор, площею 6,5 кв.м., 5 - коридор, площею 5,2 кв.м., 7 туалет, площею 2,4 кв.м., 8 - кабінет 16,4 кв.м., згідно Варіанту №1 (Додаток № 3) висновку експерта за №388/389/19-22 від 05 серпня 2019 року.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на приміщення №6 по АДРЕСА_1

Решту приміщення АДРЕСА_2 , а саме: 1-торговий зал пл. 20,7 кв.м., 2а- торговий зал пл. 22,7 кв.м., 4 - кладова, пл. 4.3 кв.м. залишено у власності ОСОБА_2 .

Вирішено при розподілі торгово-офісного приміщення №6 по АДРЕСА_1 в приміщенні 2 влаштувати розділяючу перегородку, розділивши дане приміщення на два окремих приміщення 2а та 2б; між приміщеннями 3 та 4 демонтувати дверний блок та замурувати дверний проріз; між приміщеннями 1 та 4 пробити дверний проріз та встановити дверний блок;в приміщені 4 влаштувати туалет; для входу в приміщення 2б демонтувати вікно та влаштувати вхідні засклені двері та віконний блок відповідно до висновку експерта від 05.08.2019 року №388/389/19-22.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 32 480,00 грн. компенсації зменшення її частки.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 704,80 грн сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Вказує, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки позивач не вживала жодних позасудових заходів щодо досягнення домовленості на здійснення права спільної часткової власності та встановлення порядку володіння і користування спільним майном. Крім цього, проведення ремонтно-будівельних робіт без робочого проекту та відповідного дозволу (погодження) органу державного архітектурно-будівельного контролю є неможливим, однак всупереч цьому позивачем не надано доказів виготовлення робочого проекту по переплануванню приміщень згідно прийнятого варіанту поділу спірного майна. При розподілі майна за першим варіантом відповідно до висновку експерта передбачено втручання у несучі конструкції, зокрема демонтаж вікна та облаштування дверей у приміщенні 2б, і судом лише висловлено припущення, що таке втручання є незначним. Однак, судове рішення не може обгрунтовуватись припущеннями, без обгрунтування нормами законодавства. Також, експертом не розглядалось питання щодо підключення комунікацій тепло-, водо-, електро-, газопостачання та каналізаційного відведення.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Майка А.Б., будучи належним чином повідомленими про місце та час розгляду справи, у судове засідання повторно не зявились.

ОСОБА_2 подала заяву про відкладення розгляду справи у звязку із підозрою на COVID 19 через контакт з інфікованим, та вказала що 25.03.2021 року нею здано ПЛР тест, проте не подала жодних доказів на підтвердження цієї обставини (направлення сімейного лікаря, квитанція лабораторії, тощо).

Адвокат Майка А.Б. не повідомив суд про причину неявки.

Враховуючи, що ОСОБА_2 та її представник повторно не зявились у судове засідання без поважних причин, а також враховуючи тривалий час розгляду даного спору у суді (з вересня 2018 року), відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає, що неявка ОСОБА_2 та її представника - адвоката Майки А.Б. не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Ізай Р.О., яка вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співввласниками по 1/2 частині торгово-офісного приміщення 6 по АДРЕСА_1 .

Тривалий час сторони спільно використовували зазначене майно, однак з серпня 2018 року позивачка припинила займатись підприємницькою діяльністю, між сторонами виник спір з приводу подальшого порядку користування спільним приміщенням, який за згодою сторін не вирішений, позивачка бажає реалізувати своє право на виділ в натурі належної їй частки майна.

З технічного паспорту на громадський будинок, виданого ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що загальна площа торгово-офісного приміщення по АДРЕСА_1 , приміщення 6 становить 99,7 кв.м. Вказане приміщення складається з: 1 - торговий зал, площею 20,7 кв.м., 2 - торговий зал, площею 44,2 кв.м., 3 - коридор, площею 6,5 кв.м., 4 - кладова, площею 4,3 кв.м., 5 - коридор, площею 5,2 кв.м., 7 туалет, площею 2,4 кв.м., 8 - кабінет 16,4 кв.м.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи від 05 серпня 2019 року №388/19-22 встановлено, що враховуючи об`ємно-планувальне та конструктивне рішення спірного приміщення, його технічний стан і розмір часток співвласників, провести його розподіл в натурі у відповідності до ідеальних часток співвласників 1/2 до 1/2 з влаштуванням окремих входів можливо.

Експертом запропоновано два можливих варіанти поділу в натурі по 1/2 частини спірних приміщень, відповідно до ідеальних часток співвласників.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Що стосується існуючих у співвласника правомочностей розпорядження спільним майном, то вони передбачені у статтях 364, 367 ЦК України

Так, частинами першою-третьою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 ЦК України).

Аналіз змісту статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України свідчить, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Схожий підхід може бути застосований й у разі поділу іншого нерухомого майна.

Відтак, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

З урахуванням вказаного, встановивши, що позивачка бажає виділу у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та врахувавши наявність технічної можливості такого виділу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 і виділення їй частини спірної нежитлової будівлі із незначною зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації відповідачці, частка якої зменшилась на 2/100 (з 50/100 до 48/100), відповідно до варіанту №1 розподілу, запропонованого експертом у висновку судової будівельно-технічної експертизи від 05 серпня 2019 року №388/19-22.

Задовольняючи позовні вимоги, при виборі між варіантами поділу приміщення згідно висновку експертизи суд врахував, що перший варіант поділу найбільше відповідає інтересам співвласників та належним їм ідеальним часткам по 1/2 частки спірного майна; передбачені при першому варіанті поділу переобладнання та перепланування не завдадуть неспівмірної шкоди призначенню будівлі та не погіршать технічний стан будинку, оскільки вони є незначними та не передбачають втручання в несучі конструкції та інженерні системи загального користування; перший варіант поділу є найменш обтяжливим для відповідачки. Крім цього, суд також врахував, що відповідачка заперечувала проти запропонованого експертом варіанту №2 поділу, так як не має фінансової можливості сплатити позивачці компенсацію за зменшення її частки.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції. Судом повно та всебічно встановлені обставини справи, враховано інтереси кожної із сторін, обрано найменш обтяжливий спосіб поділу в натурі нерухомого майна, у власності відповідачки залишено ту частину приміщення, яка уже має облаштований окремий вхід.

На позивачку ОСОБА_1 покладено обовязок виконання усіх необхідних будівельних робіт, визначених експертом при варіанті №1 поділу, окрім влаштування туалету у приміщенні 4 (яке виділено відповідачці ОСОБА_2 ).

Суд, з додержанням норм матеріального та процесуального права, ухвалив законне та обгрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не вживала жодних позасудових заходів щодо досягнення домовленості на здійснення права спільної часткової власності та встановлення порядку володіння і користування спільним майном, колегія суддів оцінює критично. У матеріалах справи (а.с.6-9) наявні докази надсилання позивачкою листа відповідачці з приводу користування спільним майном, перед звернення до суду (такий лист був відправлений 14.09.2018 року, про що свідчить відтиск печатки Укрпошти). Крім цього, справа перебувала у провадженні суду першої інстанції більше 2 років, протягом такого тривалого часу сторони не знайшли порозуміння щодо вирішення спору. ОСОБА_2 не згідна з жодним із запропонованих варіантів поділу, а також не пропонує будь-яких інших варіантів поділу, а взагалі заперечує проти поділу. Наведене свідчить про те, що вирішити питання про порядок використання чи поділ спільного майна в порядку домовленості між сторонами неможливо.

Доводи апеляційної скарги про те, що проведення ремонтно-будівельних робіт без робочого проекту та відповідного дозволу (погодження) органу державного архітектурно-будівельного контролю є неможливим, однак всупереч цьому позивачем не надано доказів виготовлення робочого проекту по переплануванню приміщень згідно прийнятого варіанту поділу спірного майна, колегія суддів також оцінює критично, так як робочий проект може бути виготовлений після вирішення судом спору та вибору одного із запропонованих висновком екпертизи варіантів поділу.

Позивачка ОСОБА_1 бере на себе обовязок по виготовленню такого проекту та погодження його у компетентних органах, про що пояснила у суді апеляційної інстанцїї її представник.

Доводи апеляційної скарги про те, що при розподілі майна за першим варіантом відповідно до висновку експерта передбачено втручання у несучі конструкції, зокрема демонтаж вікна та облаштування дверей у приміщенні 2б, і судом лише висловлено припущення, що таке втручання є незначним, колегія суддів вважає безпідставними, так як зазначене втручання передбачено у приміщенні 2б, яке виділене позивачці, і не створює ніяких наслідків для відповідачки. Крім цього, суд вірно зазначив, що таке втручання є незначним, так як передбачає влаштування дверей замість вже наявного віконного отвору, при цьому суд врахував висновки експерта, який володіє спеціальними знаннями у сфері будівництва. Саме з метою зясування обставин, які потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, призначалась судова будівельно-технічна експертиза, експерт був допитаний у судовому засіданні. Тому такі висновки суду достатньо обгрунтовані і відсутні підстави вважати їх припущеннями.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що експертом не розглядалось питання про можливість підключення комунікацій тепло-, водо-, електро-, газопостачання та каналізаційного відведення, колегія суддів зазначає, що з метою зясування даного питання експерт ОСОБА_3 , який проводив судову будівельно-технічну експертизу та надавав висновок від 05 серпня 2019 року №388/19-22, був допитаний у суді апеляційної інстанції та пояснив, що при будь-якому із варіантів поділу в натурі спірного приміщення, визначеного висновком експертизи, є можливість підключення усіх необхідних комунікацій, в тому числі для влаштування туалету у приміщенні 4, яке виділене відповідачці ОСОБА_2 .

Підстав для скасування рішення суду І інстанції з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 березня 2021 року.

Головуюча

Судді