КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/5713/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 363/3639/18

25 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Невідомої Т.О.

при секретарі - Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Придувалова Василя Вадимовича на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Чіркова Г.Є., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Шостак Олександр Анатолійович про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору купівлі-продажу, встановлення факту проживання однією сім`ю,-

в с т а н о в и в:

12 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Шостак Олександр Анатолійович, уточнивши позовні вимоги, просила встановити факт її проживання однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_1 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в період з 25 листопада 2017 року по 10 січня 2018 року, визнати земельну ділянку площею 0,0023 га, кадастровий :01:076:0025, яка знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, місто Вишгород, «Лісний» кооператив індивідуальних гаражів, об`єктом права спільної сумісної власності сторін та визнати договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки від 02 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсним.

Свої вимоги мотивувала тим що, не дивлячись на те, що вони з відповідачем 25 листопада 2017 року розірвали шлюб, фактично сімейні стосунки між ними не припинялися та вони продовжували спільно постійно проживати однією сім`єю до 10 січня 2018 року. З цих підстав просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю у вказаний період та, згідно ст. 74 СК України, визнати земельну ділянку площею 0,0023 га, кадастровий номер :01:076:0025, придбану відповідачем 29 грудня 2019 року за спільні кошти об`єктом права спільної сумісної власності сторін, а договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки від 02 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнати недійсним, оскільки він вчинений сторонами без її згоди та без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим договором, є фіктивним, укладеним з метою заволодіння майном, що було спільним майном подружжя і уникнення розподілу вказаного майна при розірванні шлюбу.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2021 року позовну заяву задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, в період з 25 листопада 2017 року по 10 січня 2018 року.

Визнано земельну ділянку площею 0,0023 га, кадастровий номер :01:076:0025, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 " кооператив індивідуальних гаражів, об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки від 02 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2114 грн.40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн., а всього 6114 грн.40 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Придувалов Василь Вадимович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими обставини, які не були доведені належним чином, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права і, як наслідок, прийшов до висновків, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що рішення суду 1-ї інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості.

Посилається на неправильність висновку суду першої інстанції щодо доведеності факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період з 25 листопада 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як висновки суду в цій частині грунтуються на показах свідків, довідці обслуговуючого кооперативу "СТ "Зелений самшит" від 05.03.2018 року, довідці Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області, копії карти виїзду екстреної медичної допомоги № 6566/12 від 12 грудня 2017 року .

Проте, усі зазначені в мотивувальній частині рішення суду свідки, показання яких суд взяв до уваги при вирішенні питання про встановлення факту спільного проживання, є свідками зі сторони позивача. При цьому, жодного свідка зі сторони ОСОБА_1 судом допитано не було, незважаючи на те, що відповідна заява була подана адвокатом відповідача ОСОБА_1 разом з відзивом на позовну заяву. Таким чином, Вишгородський районний суд Київської області проігнорував процесуальні права ОСОБА_1 та порушив основні принципи цивільного судочинства - принцип змагальності та рівності сторін.

Окрім цього, свідок ОСОБА_4 є дочкою позивача, свідок ОСОБА_5 - сестрою позивача, свідок ОСОБА_6 - чоловіком сестри , а свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є підлеглими працівниками ОСОБА_2 , а тому достовірність їхніх показань викликає великий сумнів, а обізнаність підлеглих про бюджет свого керівника відверто дивує.

Вказує на те, що, зважаючи на родинні стосунки одних свідків та посадову залежність інших, суд першої інстанції повинен був критично віднестися до їхніх показань. Однак, суд без будь-якого сумніву врахував показання зазначених свідків та поклав їх в основу оскаржуваного рішення. Таке відношення, на думку скаржника, свідчить про необ`єктивність та упередженість суду першої інстанції.

Посилається на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі понад 6 років, тому не дивно, що свідки знали їх як сімейну пару. Інформацію про розірвання шлюбу 25 листопада 2017 року сторони не афішували, процес розлучення не був гучним та скандальним, а тому також не викликає подиву, що частина свідків дізналася про їх розлучення лише наприкінці січня 2018 року.

При ухваленні рішення судом не було враховано висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі 466/3769/16 відповідно до якого, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин...»

Зазначає, що показання свідків, на яких базується рішення суду першої інстанції, в більшій мірі зводяться лише до підтвердження проживання ОСОБА_1 після розірвання шлюбу в с.Новосілки в будинку позивачки. Однак, вони не доводять основного - ведення спільного господарства, наявності сімейного бюджету, існування у сторін прав, обов`язків та відносин, які притаманні саме подружжю у період з 26 листопада 2017 року по 10 січня 2018 року. Допомога, яку час від часу ОСОБА_2 надавала ОСОБА_1 у веденні його підприємницької діяльності, також не підтверджує цього, а лише свідчить про ділові стосунки між ними.

Вказує на те, що покладені в основу судового рішення письмові докази (довідки) спроможні підтвердити лише проживання відповідача ОСОБА_1 у с.Новосілки у домоволодінні ОСОБА_2 . Проте, вони ніяким чином не доводять усі інші суттєві обставини, які притаманні саме подружжю, ведення спільного господарства, наявності сімейного бюджету, тощо, встановлення яких є необхідним для висновку про проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, відповідно до правових позицій Верховного Суду.

Окрім цього зазначає, що інформація, викладена у довідці обслуговуючого кооперативу «СТ «Зелений самшит» № 50318/01 від 05.03.2018 року та довідці Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області № 75 від 06 березня 2018 року заперечувалася ОСОБА_1 , однак її достовірність так і не була перевірена судом першої інстанції.

Посилається також на те, що на спростування інформації, викладеної в вищезазначених довідках, а також на підтвердження свого постійного місця проживання, починаючи з 01.12.2017 року, в с. Радинка Поліського району Київської області, ОСОБА_1 надав довідку Радинської сільської ради Поліського району Київської області №573 від 19 жовтня 2018 року, витяг з погосподарської книги АДРЕСА_2 . Професійній та копію заяви ОСОБА_9 від 29.11.2017 року. Дані документи (витяг та заява), які були безпідставно проігноровані судом першої інстанції, є первинними доказами того, що відразу після розірвання шлюбу з позивачкою у ОСОБА_1 почалися стосунки з іншою жінкою - ОСОБА_10 , з якою він і почав разом проживати як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. При цьому, сама ОСОБА_10 уже 29 листопада 2017 року визначає ОСОБА_1 , як свого співмешканця, про що відкрито заявляє у своїй заяві.

Окремо звертає увагу апеляційного суду на те, що шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 було розірвано не в судовому порядку, а Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві - за спільною заявою позивачки та відповідача ОСОБА_1 . Тобто, і ОСОБА_11 і ОСОБА_1 зрозуміли, що сімейні стосунки між ними припинилися, тому вони і звернулися з відповідною спільною заявою до органу РАГСу. Підписанням та поданням даної заяви позивачка підтвердила своє усвідомлення того, що між сторонами закінчилися відносини, притаманні подружжю, а також виявила бажання офіційно оформити припинення існування їх з ОСОБА_1 сім`ї.

Вважає звернення до суду з позовом у даній справі є лише завуальованими бажанням, наміром та спробою позивачки заволодіти частиною майна - земельної ділянки, що належить ОСОБА_12 .

Враховуючи, що позивачем факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 належним чином не доведено, то у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю позивачки та ОСОБА_1 , дана земельна ділянка була особистою приватною власністю відповідача, а тому укладений щодо неї договір купівлі-продажу від 02 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ніяким чином не порушує права та інтереси ОСОБА_2 і у суду відсутні будь-які підстави (відсутність згоди, фіктивність, тощо) для задоволення позовної вимоги про визнання такого договору недійсним.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат не грунтується на вимогах ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, так як у справі є два відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а витрати покладено на одного відповідача - ОСОБА_1 . Витрати позивачки на правову допомогу не підтверджені належними доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції прав відповідача та принципу змагальності, так як клопотання про допит свідків зі сторони відповідача було подано ще 07 лютого 2019 року і у всіх судових засіданнях відповідач та його представник стверджували, що спочатку готові вислухати свідків зі сторони позивача, а в подальшому відмовились від виклику свідків.

Твердження представника відповідача про необ`єктивність та упередженість суду першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, так як суд взяв до уваги покази свідків, які перебувають у родинних стосунках з позивачкою та працюють у неї, вважає безпідставними, з огляду на те, що відповідно до вимог ст. 50 ЦПК України, свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Вказані свідки були приведені судом до присяги та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих свідчень.

Зазначає, що факт проживання її та відповідача ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується, крім показів свідків, також письмовими доказами, яким суд першої інстанції дав вірну правову оцінку і доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують.

З огляду на доведеність факту сумісного проживання її та відповідача ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу у період з 25 листопада 2017 року по 10 січня 2018 року, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що придбана ОСОБА_1 в цей період - 29 грудня 2017 року спірна земельна ділянка є їх спільною сумісною власністю, а тому він міг відчужити вказану земельну ділянку тільки за її згодою. Відсутність такої її згоди при укладенні між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.05.2018 року є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Придувалов Василь Вадимович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Яровий Олег Васильович проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суд не повідомив, а тому, колегія суддів вважає можливим слухати справу за його відсутності.

Третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Шостак Олександр Анатолійович у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 11 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області.

25 листопада 2017 року шлюб між сторонами розірвано Святошинським районним м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

29 грудня 2017 року ОСОБА_13 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0023 га, кадастровий номер :01:076:0025, цільове призначення для колективного гаражного будівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов п. 2.2 вказаного договору ОСОБА_1 стверджує, що земельна ділянка не буде об`єктом спільної сумісної власності, а буде об`єктом його особистої приватної власності, оскільки купується ним за кошти, які є об`єктом його особистої приватної власності, не перебуваючи в шлюбі, в тому числі в фактичних шлюбних відносинах.

Згідно п. 3.1 цього договору, продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчиняється за 9000,00 грн.

02 травня 2018 року ОСОБА_1 відчужив спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостаком О.А.

Відповідно до умов п. 2.1 вказаного договору ОСОБА_1 стверджував, що відчужувана земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності, а є об`єктом його особистої приватної власності, оскільки набута ним не перебуваючи в шлюбі, в тому числі, в фактичних шлюбних відносинах.

Як вбачається з п. 3.1 вказаного договору продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчиняється за 7 000,00 грн.

Задовольняючи позов, встановлюючи факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період з 25 листопада 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаючи земельну ділянку площею 0,0023 га, кадастровий номер :01:076:0025, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 " кооператив індивідуальних гаражів, об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнаючи договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки від 02 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , недійсним, суд 1-ї інстанції посилався на те, що факт сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період з 25 листопада 2017 року по 10 січня 2018 року підтверджений належними доказами, які були досліджені в судовому засіданні.В період сумісного проживання відповідачем ОСОБА_1 29 грудня 2017 року була придбана на своє ім`я спірна земельна ділянка, а тому вона є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача, а відчуження цієї земельної ділянки ОСОБА_1 02 травня 2018 року ОСОБА_3 без згоди позивачки, як співвласника майна, є визначеною ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 65 СК України підставою для визнання такого правочину недійсним.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, так як вони не відповідають встановленим дійсним обставинам справи, дослідженим в судовому засіданні доказам та вимогам матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з положеннями глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Виходячи з положень частини другої статті 74 СК України, на вказані правовідносини поширюються положення статті 60 СК України, яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Зміст позовних вимог ОСОБА_2 свідчить про те, що встановлення факту проживання позивача однією сім`єю з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу в період з 25.11.2017 року по 10.01.2018 року зумовлено необхідністю визнання права спільної сумісної власності на майно - земельну ділянку площею 0,0023 га, кадастровий номер :01:076:0025, цільове призначення для колективного гаражного будівництва, яка знаходиться за адресою: Київська область,Вишгородський район, місто Вишгород, «Лісний» кооператив індивідуальних гаражів, набуту за час їх спільного проживання.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2017 року та належить йому на праві приватної власності.

У пункті п. 2.2 вказаного договору ОСОБА_1 стверджує, що земельна ділянка не буде об`єктом спільної сумісної власності, а буде об`єктом його особистої приватної власності, оскільки купується ним за кошти, які с об`єктом його особистої приватної власності, не перебуваючи в шлюбі, в тому числі, в фактичних шлюбних відносинах.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання її та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу посилалась на покази свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_4 та надала довідку обслуговуючого кооперативу «СТ «Зелений самшит» № 50318/01 від 05 березня 2018 року, довідку Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області №75 від 06 березня 2018 року та копію карти виїзду екстреної медичної допомоги № 6566/12 від 12 грудня 2017 року, згідно якої здійснювався виїзд на виклик ОСОБА_1 , та його заяв до головного лікаря КЗ «Вишгородська ЦРЛ» на надання дозволу на медичне обслуговування у Вишгородській ЦРЛ.

Надаючи оцінку вказаним доказам в їх сукупності, суд першої інстанції посилався на те, що вони підтверджують факт проживання відповідача ОСОБА_1 та позивачки ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період після розірвання шлюбу з 25 листопада 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, з огляду на наступне.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_4 пояснили наступне.

Так, свідок ОСОБА_4 , яка є дочкою позивачки, показала, що з ОСОБА_1 вона познайомилася влітку 2011 року. Все літо вони разом з мамою жили на базі відпочинку, а потім переїхали до будинку бабусі в «СТ «Зелений самшит», де він ночував з мамою в одній спальні, новий 2018 рік він разом з ними не зустрічав, однак приїхав після та продовжував з ними проживати до середини січня 2018 року.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які працюють продавцями в магазині позивачки, в суді показали, що знали ОСОБА_1 як чоловіка ОСОБА_2 . Бачили їх в різний час доби разом. Відповідач 1 привозив позивача на роботу до магазину. Вони мали спільний бюджет, купували продукти на двох та сигарети. Тільки після 14 січня їм стало відомо, що вони розійшлися.

Свідки ОСОБА_5 - сестра позивачки та ОСОБА_6 - її чоловік, в суді показали, що наприкінці грудня 2017 року на свято Миколая були в гостях у ОСОБА_2 . ОСОБА_1 був вдома, ремонтував автомобіль та запрошував їх до них в гості на Новий рік. їх стосунки виглядали звичайними, в будинку знаходилися речі відповідача. Вже після нового року дізналася, що вони розлучилися.

Свідок ОСОБА_15 - бухгалтер Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області, яка показала, що близько 15 років знає позивача, а відповідача ОСОБА_1 - близько трьох років. Знає їх як сімейну пару. В січні 2018 року бачила їх разом в реєстраційній службі, де вони закривали ФОП.

Свідок ОСОБА_14 - охоронець в «СТ «Зелений самшит» в суді показав, що знає ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 2015 року, які разом проживали до 2018 року. Останній постійно приїздив на різних автомобілях до їхнього будинку в Обслуговуючому кооперативі «СТ «Зелений самшит».

Свідки ОСОБА_16 - знайомий сторін та свідок ОСОБА_17 - колишній чоловік позивачки, в суді також показали, що в січні 2018 року вони дізналися, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розвелися та разом не проживають, в них стався конфлікт.

Аналізуючи покази вказаних свідків, колегія суддів приходить до висновку про те, що вони не доводять факту сумісного проживання позивачки та відповідача ОСОБА_1 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 25.11.2017 року по 10.01.2018 року і доводи апеляційної скарги про неправильність висновку суду першої інстанції в цій частині є обгрунтованими, так як обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі 466/3769/16).

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15).

З показів зазначених свідків вказаних обставин не встановлено.

З довідки обслуговуючого кооперативу «СТ «Зелений самшит» № 50318/01 від 05.03.2018 року вбачається, що ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , починаючи з травня 2014 року по 10 січня 2018 року разом мешкали в своєму домоволодінні, яке розташоване на території кооперативу за кадастровим номером::36:105:1172.

Відповідно до довідки Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області №75 від 06 березня 2018 року, ОСОБА_11 та ОСОБА_1 проживають в Обслуговуючому кооперативі «СТ «Зелений самшит» в садовому будинку, що розташований на земельній ділянці кадастровим номером :36:105:1172 без реєстрації.

З вказаних довідок вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мешкали у домоволодінні, яке розташоване на території Обслуговуючого кооперативу «СТ «Зелений самшит» на земельній ділянці з кадастровим номером :36:105:1172 без реєстрації.

Проте, сам факт проживання колишнього подружжя після розірвання шлюбу певний час в одному домоволодінні не свідчить про те, що після розірвання шлюбу між ними збереглися відносини, що притаманні подружжю (спільний бюджет, проведення спільних витрат, придбання майна і т.інше)

Копія карти виїзду екстреної медичної допомоги № 6566/12 від 22 грудня 2017 року підтверджує здійснення виїзду бригади медиків в с.Новосілки на виклик ОСОБА_1 у зв`язку з болями в серці та надання йому медичної допомоги, а заяви ОСОБА_1 до головного лікаря КЗ «Вишгородська ЦРЛ» підтверджують факт його звернення з проханням надати дозвіл на медичне обслуговування у Вишгородській ЦРЛ.

Проте, вказані докази не містять будь-якої інформації щодо наявності між сторонами подружніх відносин в період після розірвання шлюбу з 25 листопада 2017 року по 10 січня 2018 року.

З наданої відповідачем на спростування доводів позивачки довідки Радинської сільської ради Поліського району Київської області №573 від 19 жовтня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно проживає в АДРЕСА_2 з 01 грудня 2017 року та зареєстрований за вказаною адресою з 31 липня 2018 року по даний час згідно записів в погосподарській книзі Радинської сільської ради №01 на 2016-2020 роки.

З копії заяви ОСОБА_9 від 29 листопада 2017 року на адресу сільського голови Радинської сільської ради Поліського району Київської області вбачається, що вона просить записати у господарство, в якому вона проживає, громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як її співмешканця.

З витягу з погосподарської книги Радинської сільської ради на 2016-2020 роки вбачається, що у вказаній книзі у домогосподарстві по АДРЕСА_3 під №6 зазначений ОСОБА_1 , співмешканець, проживає з 01 грудня 2017 року, зареєстрований з 31 липня 2018 року.

З копії свідоцтва про реєстрацію шлюбу серія НОМЕР_1 , виданого 07 березня 2018 року Поліським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області вбачається, що 07 березня 2018 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , про що зроблено відповідний актовий запис №04.

Стосовно довідки Радинської сільської ради Поліського району Київської області №573 від 19 жовтня 2018 року, суд І інстанції зазначив в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, що викладена у ній інформація спростовується листом Радинської сільської ради Поліського району Київської області №315 від 17 жовтня 2018 року, згідно якого відповідач зареєстрований за вказаною адресою лише з 31 липня 2018 року.

Такий висновок суду першої інстанції є помилковим, так як лист Радинської сільської ради Поліського району Київської області №315 від 17 жовтня 2018 року навпаки підтверджує та дублює частину інформації, викладеної у довідці Радинської сільської ради Поліського району Київської області №573 від 19 жовтня 2018 року, а саме, що: ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою з 31 липня 2018 року. Інша частина - щодо його проживання за цією адресою, починаючи з 01 грудня 2017 року - підтверджується витягом з погосподарської книги АДРЕСА_2 . Професійній та копією заяви ОСОБА_9 від 29.11.2017 року на ім`я сільського голови з відповідною резолюцією.

Однак, витяг з погосподарської книги с.Радинка з відмітками про дату початку проживання ОСОБА_1 - 01 грудня 2017 року, дату реєстрації - 31 липня 2018 року та його статус - співмешканець, а також заява ОСОБА_9 від 29 листопада 2017 року, у якій вона просить записати ОСОБА_1 у своє домогосподарство як свого співмешканця - взагалі залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Дані документи (витяг та заява), яким суд першої інстанції не надав відповідної правової оцінки, свідчать про те, що відразу після розірвання шлюбу з позивачкою у ОСОБА_1 почалися стосунки з іншою жінкою - ОСОБА_10 , з якою він і почав разом проживати як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. При цьому, сама ОСОБА_10 уже 29 листопада 2017 року визначає ОСОБА_1 , як свого співмешканця, про що заявляє у своїй письмовій заяві на ім`я сільського голови с. Радинка. В подальшому, 07 березня 2018 року Поліським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2 щодо її проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 після офіційного розірвання шлюбу, в період з 25 листопада 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Як вбачається із ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

З системного аналізу вказаної норми права вбачається, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на недоведеність позовних вимог ОСОБА_2 щодо її проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 після офіційного розірвання шлюбу, в період з 25 листопада 2017 року по 10 січня 2018 року, колегія суддів приходить до висновку про відсутність визначених ст.74 СК України підстав для визнання земельної ділянки площею 0,0023 га, кадастровий номер :01:076:0025, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 " кооператив індивідуальних гаражів, об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка придбана ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 29 грудня 2017 року, є його особистою приватною власністю колегія суддів вважає обгрунтованими, так як вказана земельна ділянка придбана відповідачем після розірвання шлюбу з позивачкою, факт їх сумісного проживання з позивачкою як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 25.11.2017 року по 10.01.2018 року є не доведеним.

Суд першої інстанції дав невірну правову оцінку доказам у справі та прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання спірної земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність визначених ст.ст. 203, 205, 215, 369 ЦК України та ст. 65 СК України підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0023 га, кадастровий номер :01:076:0025, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 " кооператив індивідуальних гаражів, укладеного 02 травня 2018 року між відповідачем та ОСОБА_3 , з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсністьна підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до вимог ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно ч.3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З огляду на недоведеність позовних вимог ОСОБА_2 щодо її проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 в період з 25.11.2017 року по 10.01.2010 року та в частині визнання земельної ділянки площею 0,0023 га, кадастровий номер :01:076:0025, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 їх спільною сумісною власністю, колегія суддів приходить до висновку про відсутність визначених ст.ст. 203, 215, 369 ЦК України та ст. 65 СК України правових підстав для визнання недійсним договору купівлі продажу вказаної земельної ділянки від 02 травня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , так як її згода на укладення вказаного правочину не вимагалась.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Посилаючись у позовній заяві на наявність визначених ст. 234 ЦК України підстав для визнання договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 02.05.2018 року фіктивним, позивачка своїх доводів не обгрунтувала та доказів на підтвердження зазначених позовних вимог не надала, а тому колегія суддів вважає їх безпідставними.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Придувалова Василя Вадимовича підлягає задоволенню, рішення Вишгородського районного суд Київської області від 13 січня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Шостак Олександр Анатолійович про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору купівлі-продажу, встановлення факту проживання однією сім`єю.

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову- на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За результатами розгляду справи судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 задоволено повністю, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . За подання апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в сумі 3 172,50 грн., а тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 3 172,50 грн.

Керуючись ст.ст.3,6,8,65,74 СК України, ст.ст. 203,215,234, 319,328,368,369 ЦК України, ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Придувалова Василя Вадимовича задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , тертя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Шостак Олександр Анатолійович про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору купівлі-продажу, встановлення факту проживання однією сім`єю, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 3 172,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 березня 2021 року.

Головуючий: Судді: