ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 640/9985/18

провадження № 22-ц/818/1679/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Сабельнік Б.В.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

інші учасники справи:

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Литвинюк Лариса Василівна, Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова віл 10 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Якуші Н.В.,

УСТАНОВИВ:

Шостого червня 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (надалі Квартира), укладений 21.10.2017, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (надалі ПН ХМНО) Литвинюк Л.В. за реєстровим № 609 недійсним з моменту його укладення; скасувати рішення № 37694268 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором - ПН ХМНО Литвинюк Л.В. від 23.10.2017, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності номер 22944409 за ОСОБА_3 на Квартиру; витребувати на користь позивачів з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 . Квартиру.

Позов обґрунтований тим, що 24.06.2009 ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (після зміни прізвища - ОСОБА_6 ) належну йому на праві власності Квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 13.03.2018 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса Гуменної А.А. 23.03.2018 нотаріусом ХМНО Гуменною А.А. була винесена постанова про відмову у вч`инення нотаріальної дії, якої ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 через пропуск ними строку для прийняття спадщини. 27.04.2018 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Під час оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_4 позивачі дізналися, що останньому на праві власності належала Квартира, що є частиною спадкового майна, і 21.10.2017 вона була відчужена спадкодавцем на підставі договору купівліпродажу № 609, посвідченого ПН ХМНО Литвинюк Л.В., на користь ОСОБА_3 .

У березні 2018 року, під час спілкування з сусідами ОСОБА_4 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 встановили, що після смерті ОСОБА_4 його тіло з квартири забирали представники правоохоронних органів з медичними працівниками. Після цього за адресою місцезнаходження Квартири приїхали невідомі особи, які назвалися новими власниками Квартири, вивезли речі померлого, поміняли замки на дверях, запечатали Квартиру. За фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 190 КК України, 18.04.2018 ОСОБА_7 звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення до прокуратури Харківської області. Укладений 21.10.2017 договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки невстановленими особами шляхом викрадення з Квартири документів, підтверджуючих право власності на майно, паспорту та інших документів померлого на час укладання спірного договору ОСОБА_4 , було відчужену квартиру, яка є спадщиною позивачів.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.11.2020 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що згідно з рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2018, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 05.02.2019, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Позивачі не набули право на оспорювання договору купівлі-продажу від 21.10.2017, оскільки не надали доказів прийняття ними спадщини після ОСОБА_4 . Позивачами не доведено, а судом не встановлено, що їх право або цивільний інтерес порушено фактом вчинення оспорюваних правочинів, сам факт визнання судом договору недійсним не є тим правовим засобом, що ефективно захистить цивільні інтереси позивачів. Так, належним способом захисту інтересів позивачів є визнання права на спадщину за умови, що вони як спадкоємці відповідної черги за законом, у визначений статтею 1270 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) строк подали заяву про прийняття спадщини. В іншому випадку, за позовом спадкоємця, який пропустив строк прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, а у разі спору, що виник з приводу права власності на спадкове майно, позивачі мають право звернутися з позовом в порядку пункту першого частини другої статті 16 ЦК України. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відповідні позовні вимоги в межах розгляду дійсної справи не пред`являли. Посилання представника позивачів на визнання ОСОБА_1 потерпілим на стадії досудового розслідування кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 190 КК України, не спростовують попередніх висновків суду, оскільки ця обставина не звільняє останнього від доведення факту порушення його цивільного права, за захистом якого він звернувся до суду. Встановивши, що позивачі ніколи не були власниками спірної квартири, тобто майно не вибувало з їх володіння, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про витребування спірного нерухомого майна у ОСОБА_3 .

30.12.2020 ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу,у якій він, посилаючись на неправильне встановлення судом першої інстанції обставин справи, неналежне дослідження судом доказів у справі, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом безпідставно відмовлено представнику позивача в задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі за кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР за №0000453 від 05.05.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК України. Суд першої інстанції визнав правовий зв`язок між результатами вказаного кримінального провадження та дійсною цивільною справою. Судом також не були дослідженні обставини про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями не тільки за заповітом, але й за законом, оскільки є двоюрідними племінником та двоюрідною онукою померлого й на час розгляду справи перебувають у процесі встановлення родинних відносин з померлим ОСОБА_4 . Після встановлення родинних відносин зі спадкодавцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримають можливість вступити у спадщину у статусі спадкоємців за законом. Судом першої інстанції безпідставно було обмежено позивачів у реалізації їх прав, а саме, проігноровано наявність задоволених судом клопотань про допит свідків та виклик позивачів, як свідків, допит нотаріусів ХМНО ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , показання яких матимуть суттєве значення для розгляду справи.

25.02.2021 на апеляційну скаргу надійшов відзив Харківської міської ради, у якому вона просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Харкова - залишити без змін. Посилається на те, що передумовами захисту права власності є наявність підтвердженого належними доказами права власності на оспорюване майно. Позивачі обґрунтовували свої можливі майнові права на Квартиру заповітом померлого ОСОБА_4 на їх користь. Заповіт від 24.06.2009 містить зовсім іншу адресу спадкового майна ОСОБА_4 . Крім того, у визначенні додаткового строку на прийняття спадщини судом першої та апеляційної інстанції позивачам відмовлено. Оскільки позивачі не довели, що мають право на набуття в майбутньому права власності на Квартиру, Харківська міська рада, яка наділена цим правом, в силу вимог ст. 1277 ЦК України, звернулася до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, скасування рішень державного реєстратора, визнання спадщини відмерлою, витребування майна з чужого володіння. Щодо вимог про скасування рішення № 37694268 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та витребування на користь позивачів з чужого володіння Квартири, то позивачі у зв`язку з відсутністю у них певних матеріальних підстав для реалізації в майбутньому свого права на спадкування Квартири не є тими заінтересованими особами, які можуть бути наділені правом на звернення до суду з вищезазначеними вимогами.

05.03.2021 на апеляційну скаргу надійшов відзив ОСОБА_3 , у якому вона просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Харкова - залишити без змін. Посилається на те, що станом на 10.11.2020 Фрунзенським районним судом м. Харкова не було відкрите провадження за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення родинних відносин з померлим ОСОБА_4 . В заповіті, на який посилаються позивачі, квартира, яку він їм заповідає, знаходиться за іншою адресою, ніж спірна. Спірним та недоведеним позивачами є родинний зв`язок з ОСОБА_10 , оскільки вони практично не спілкувались з померлим, не піклувались станом його здоров`я, не знали про його смерть. Суд відмовив позивачам у наданні додаткового стоку на прийняття спадщини. Тому позивачі не набули право оспорювати правочин, за яким належну ОСОБА_4 . Квартиру було їй відчужено.

Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, уважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.ч. 2, 4 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Як установлено судовим розглядом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до ОСОБА_3 з позовом про визнання недійсним договору купівлі продажу Квартири від 21.10.2017, скасування рішення про державну реєстрацію, витребування Квартири з чужого незаконного володіння з посиланням на те, що вони є спадкоємцями ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заповітом 24.06.2009. Оспорюваним договором купівлі-продажу порушуються їх спадкові права на Квартиру.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)

Як указав Верховний Суд у постанові від 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17, тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Суд першої інстанції правильно встановив, що 24 червня 2009 року ОСОБА_4 склав заповіт на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , яким він заповів їм квартиру АДРЕСА_2 , посвідчений ПН ХМНО Полехіною А.М. за реєстровим №1485 (т.1 а.с. 6).

07.08.2017 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер (т.2 а.с. 55-56).

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1270 ЦК України).

Постановою ПН ХМНО Гуменної А.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 березня 2018 року позивачам було відмовлено у видачі на їх ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке залишилось після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 на підставі того, що протягом встановленого шестимісячного строку ними не були подані відповідні заяви про прийняття спадщини, та зі спадкоємцем на час відкриття спадщини вони не проживали (т.2 а.с. 29).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30.10.2018, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 05.02.2019, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (т.2 а.с. 27-38).

Отже, оскільки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , вони не набули права оспорювати договір купівлі-продажу належної ОСОБА_4 квартири від 21.10.2017, оскільки зазначеним правочином не порушені їх спадкові права та інтереси.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 слід відмовити, проте не погоджується з тим, що відмовити слід у зв`язку з неправильно обраним способом захисту їх прав. Відмовити в позові про визнання недійсним правочину, а отже, й у задоволенні позову про скасування рішення про державну реєстрацію слід з підстав того, що оспорюваним правочином не порушені права позивачів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив заяву позивачів про зупинення провадження у дійсній цивільній справі до розгляду кримінального провадження № №0000453 від 05.05.2018, не свідчать про незаконність рішення суду від 10.11.2020. Судами першої та апеляційної інстанції вже встановлено, що позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки їх права ОСОБА_3 не порушені, вони не є спадкоємцями ОСОБА_4 . Кримінальним провадженням №0000453 від 05.05.2018 не встановлюватиметься включення позивачів у дійсній цивільній справі до кола спадкоємців ОСОБА_4 , тому суд першої інстанції правомірно відмовив позивачам у зупиненні провадження у цивільній справі № 640/9985/18 до розгляду кримінального провадження № №0000453 від 05.05.2018.

Посилання апелянта на те, що вони також є спадкоємцями ОСОБА_4 за законом також не спростовують викладених вище висновків суду, оскільки захисту в суді підлягають лише порушені на час подачі позову права осіб. До визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 спадкоємцями ОСОБА_4 їх права договором купівлі продажу від 21.10.2017 не можуть уважатися порушеними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц).

Враховуючи викладене вище, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду змінити виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 368, 371, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова віл 10 листопада 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 жовтня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук