Провадження №2-о/523/439/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Аліна С.С.,

при секретарі - Вовкович І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

До Суворовськогорайонного судум.Одеси надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: - заборонити ОСОБА_2 перебувати протягом одного місяця в місці спільного проживання за адресою АДРЕСА_1 , з ОСОБА_1 .

Свої вимоги заявниця обґрунтувала тим, що ОСОБА_2 є її батьком з яким вона проживає за адресою АДРЕСА_1 . Протягом тривалого часу батько застосовує до неї фізичну та психологічну силу. Нещодавно знов, вчинив насильство в сім`ї, що підтверджується складеним протоколом серії ВАБ № 747878 про адміністративне правопорушення від 13.08.2021 року.

У судове засідання сторони не з`явилися. Про місце, дату та час слухання справи сповіщалися.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява є не обґрунтованою та є не доказаною, тому не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено про те, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 та вони проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 .

12 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до оператора 102 із повідомленням про те, що батько ОСОБА_2 знов повернувся до дому та дебоширить.

Внаслідок чого 13 серпня 2021 року інспектором СПДН ВП ОРУП № 1 в Одеській області було складено протокол на ОСОБА_2 серії ВАБ № 747878 про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Також до матеріалів справи додані копії заяв заявниці про те, що вона неодноразово зверталася із заявами до відповідних правоохоронних органів, щодо неправомірних дій з боку її батька.

Відповідно до п. 1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сімї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сімєю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктом 7 частини 1 вказаної статті визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обовязків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» закріплено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обовязків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є обєктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби звязку особисто і через третіх осіб.

Крім того, пунктом 9 частини 1 вказаної статті визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з частиною 3 статті 26 вищевказаного Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Отже, необхідною правовою підставою для застосування щодо особи обмежувального припису є вчинення цією особою домашнього насильства та наявність достатніх ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.

Докази додані до заяви не свідчать про вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства, крім того, із складеного відносно ОСОБА_2 протокола вбачається, що його дії кваліфікуються за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, доказів того, що ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності раніше за ст.173-2 КУпАП не надано.

Оцінюючи надані заявником докази на підтвердження фактів вчинення щодо неї домашнього насильства заінтересованою особою, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 221 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 173-2 КУпАП, розглядають судді районних, районних у містах, міських чи міськрайонних судів.

Проте, постанов суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної та кримінальної відповідальності з приводу вчинення домашнього, психологічного насильства над заявницею, суду не надано.

Враховуючи принцип презумпції невинуватості, закріплений у статті 62 Конституції України, який розповсюджується і на справи про адміністративні правопорушення, належні докази вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства, що є необхідною умовою для застосування обмежувального припису, заявницею суду не надані.

За загальним правилом, закріпленим частиною 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, оскільки заявником належним чином не доведено наявності передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» правових підстав для застосування щодо ОСОБА_2 обмежувального припису, тому заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відмова у задоволенні заяви не позбавляє заявника права повторного звернення до суду за наявності відповідних правових підстав та у разі їх доведення належними і допустимими доказами.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 13, 81, 263-265, 294, 350-6, 353 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - залишити без задоволення.

Копію рішення направити сторонам по справі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст.354 ЦПК України.

Рішення складено та підписано суддею 28.09.2021р.

Суддя: Аліна С.С.