ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року

м. Харків

Справа № 953/4491/21

Провадження №22-ц/818/3124/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Сабельніка Б.В.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року, постановлену у складі судді Губської Я.В. , -

у с т а н о в и в:

У березні 2021 ОСОБА_1 надала до суду заяву про забезпечення позову до подання позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування.

Заяву обґрунтовано тим, що 13.01.2011 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування частини квартири (зареєстрований за № 182), а саме 30/100 частин комунальної квартири за номером АДРЕСА_1 . Таким чином, після укладення даного договору, незважаючи на не проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, позивач стала власником 30/100 частин вищенаведеної квартири. 01.03.2021 заявник звернулась до державного реєстратора, однак їй було відмовлено в реєстрації права власності на 30/100 вищезазначеної квартири, у зв`язку з тим, що право власності в цілому зареєстровано на інших фізичних осіб. Виявлено, що ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір про поділ майна від 05.11.2018 № 4198. Отже, ОСОБА_2 , усвідомлюючи той факт, що власником 30/100 частини квартири є ОСОБА_1 , фактично розпорядилася даною квартирою (шляхом її поділу на дві окремі квартири), внаслідок чого порушила право власності ОСОБА_1 . Після поділу квартири, ОСОБА_2 почала вчиняти активні дії щодо продажу квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується повідомленням про продаж квартири на сайтах. Оскільки ОСОБА_2 вчиняє активні заходи по продажу квартири АДРЕСА_1 ( надалі Квартира), отже існує реальна загроза у відчуженні вказаної квартири, заявник уважає за необхідне забезпечити позов шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що заява ОСОБА_1 не містить належного обґрунтування необхідності вжиття забезпечення позовних вимог шляхом накладення арешту на Квартиру. Також відсутні дані про оспорюваний договір від 05.11.2018 року та те, що предметом цього договору є майно, на яке заявник просить накласти заборону. Крім того заява не містить даних про те, що відповідачі в майбутньому можуть зробити неможливим виконання рішення суду.

Не погодившись з ухвалою суду , ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, якою просить ухвалу суду від 17.03.2021 скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі. Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт належності вказаної квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка № 247917408 від 12.03.2021). У заяві про забезпечення позову було зазначено, що позивач, не погоджуючись з діями відповідачів, має намір звернутись до суду з позовною заявою про визнання договору про поділ майна від 05.11.2018 № 4198 недійсним. Отже вищенаведене підтверджує, що між сторонами існує спір з приводу нерухомого майна, а саме № квартири АДРЕСА_1 , яка надалі була поділена на дві квартири - квартиру АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 . Також суду в якості доказу існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, було надано роздруківки повідомлення про продаж квартири АДРЕСА_1 на сайтах, відповідно до цих оголошень вбачається про прямий намір продати квартиру АДРЕСА_1 , яка по факту відноситься до предмету спору. Суд не надав належної оцінки доказам наданим заявником та дійшов помилкового висновку про відсутність даних про оспорюваний договір від 05.11.2018 та даних що його предметом є майно, на яке необхідно накласти заборону відчуження. Заявником разом із заявою про забезпечення позову було надано інформаційну довідку від 12.03.2021, яка містить інформацію щодо договору про поділ майна № 4198 від 05.11.2018. Та саме цей договір став підставою для поділу квартири АДРЕСА_4 на дві нові квартири - квартиру АДРЕСА_3 (загальною площею 73,4 кв.м.) та квартиру АДРЕСА_2 (загальною площею 88,4 кв.м.).

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши відповідність оскаржуваної ухвали вимогам процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову це фактично гарантія захисту прав позивача, що гарантує в майбутньому належне виконання судового рішення, оскільки забезпеченню підлягає матеріально-правова вимога до відповідача, реалізація якої без вжиття заходів із забезпечення позову може бути неможливою. Предмет забезпечення позову виключно матеріально-правова вимога (майнового чи немайнового характеру), що утворює предмет позову, який надалі підлягає виконанню.

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Аналізуючи зміст вищевказаних норм права, дослідивши обставини справи та матеріали справи, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття заявлених ОСОБА_1 заходів забезпечення позову.

Посилання суду першої інстанції, що матеріали справи не містять доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду є помилковим з огляду на те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за договором дарування частини квартири від 30.01.2011 року належить 30/100 частини комунальної квартири за АДРЕСА_1 , квартира в цілому складається з 6 кімнат, загальною площею 165, 9 кв. м., житловою площею 92, 7 кв.м ( а.с. 8-9). Однак, відповідно до рішення про відмову у держаній реєстрації від 03.03 2021 встановлено, що право власності на квартиру в цілому зареєстровано за іншими фізичними особами (а.с.13).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , поділена на квартиру АДРЕСА_2 , 4-х кімнатну квартиру, загальною площею 88.4 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та квартиру АДРЕСА_3 , 2-х кімнатну квартиру, загальною площею 73,4 кв.м. , яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на підставі договору про поділ майна від 05.11.2018, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Лавінда Н.О. ( а.с. 14-16)

З огляду на вищевикладене, судовою колегією встановлено, що між сторонами існує спір про право, та предметом у майбутньому позові є квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 .

Крім того, вбачається, що існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду, а саме заявником надано оголошення про продаж спірної квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 17-29).

З огляду на вищевикладене судова колегія уважає, доводи апеляційної скарги обґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що заявник 13.01.2011 набула права власності лише на 30/100 спірної квартири до її поділу, відповідно до договору про поділ від 05.11.2018, яким було змінено площу квартири та поділено її на спірну квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_2 . За змістом позовної заяи, що була в наступному подана ОСОБА_1 до суду остання вважає, що таким поділом порушено належне їй право власності та просить визнати за нею право власності на Квартиру.

Враховуючи, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, колегія суддів вважає, що забезпечення позову шляхом накладення забори на відчуження квартири АДРЕСА_1 є спів мірним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Крім цього, застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 не призведе до обмеження її права володіння та користування зазначеним майном, а лише тимчасово унеможливить розпорядження ним.

Ураховуючи, що при вирішенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, оскаржуване судове рішення відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_1 Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року скасувати.

Заяву ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову задовольнити.

Заборонити відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук