Справа № 953/8220/20
Провадження № 2/522/3793/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Чернявської Л.М.,

за участю секретаря судового засідання - Тофан Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_3 про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на їх утримання,

ВСТАНОВИВ:

26 травня 2020 року до Київського районного суду м. Харкова надійшов позов Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_3 про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на їх утримання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на обліку Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради перебувають малолітні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Мати - ОСОБА_3 не займається вихованням та оглядом за дітьми, ніде не працює. В свідоцтві про народження батько дітей записаний відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.

Так, в грудні 2015 року до ССД по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надійшла інформація з КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 23» щодо дітей родини ОСОБА_4 , в якій повідомлялось, що за адресою: АДРЕСА_1 , в антисанітарних умовах проживають діти 6-10 річного віку, однак здійснити огляд дітей неможливо, оскільки на подвір`я нікого не впускають.

Після вивчення даної інформації, спеціалістами центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Київського району м. Харкова було встановлено, що за вказаною адресою мешкає відповідач разом з дітьми. Діти не відвідують учбовий заклад та ніколи не відвідували. Умови в яких мешкає сім`я ОСОБА_3 не відповідають санітарно-гігієнічним нормам: бруд, ознаки сирості, сморід, відсутність окремого ліжка для дітей, відсутні умови для дотримання особистої гігієни. В будинку часто збираються сторонні люди, вживають алкогольні напої.

Після проведеної з сім`єю роботи діти були зараховані до ХЗОШ № 100, поставлені на облік у медичний заклад, почалось проведення профілактичних щеплень, мати отримала документи та працевлаштувалась.

У 2017 року сім`я виїхала з Харкова та проживала в Дергачівському районі Харківської області. 25 грудня 2019 року до ССД по Київському районі надійшло повідомлення від Кихївського ВП НП ГУНП в Харківській області щодо дітей родини ОСОБА_4 , які були вилучені з родини та направлені до медичного закладе, у зв`язку з загрозою їх життю та здоров`ю. При з`ясуванні обставин справи встановлено, що з 01.09.2019 року діти навчальний заклад не відвідували, за адресою проживання: АДРЕСА_2 родина не проживає, місце їх знаходження не було відоме.

До ССД по Київському району було запрошено ОСОБА_3 , яка пояснила, що покинула смт. Вільшани та переїхала з дітьми до м. Харків, постійного місця проживання у місті не має, ніде не працює. Родина проживає у знайомої в помешканні з антисанітарними умовами. Крім того, чоловік хазяйки зловживає спиртними напоями, в п`яному стані влаштовує бійки, сварки. Саме, під час однієї з таких сварок, співробітники поліції вилучили дітей і малолітні були доставлені до Комунального некомерційного підприємства «Міська багатопрофільна лікарня № 18», у зв`язку з загрозою для здоров`я та життя дітей.

З 13 січня 2020 року діти за заявою матері, ОСОБА_3 , у зв`язку з складними життєвими обставинами, були влаштовані до КЗСЗД «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» м. Харкова, де перебувають до теперішнього часу. За час перебування дітей у закладі мати жодного разу не відвідувала дітей. На зв`язок з ССД по Київському району не з`являється, не прикладає жодних зусиль для повернення дітей на спільне проживання та виховання.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2020 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2020 року цивільну справу направлено за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси за місцем реєстрації відповідача.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року прийнято до провадження цивільну справу.

10 червня 2021 року від представника Департаменту служб у справах дітей Служби у справах дітей по Київському району до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Ухвалою суду від 10 червня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Суд розглянув справу за наявними в матеріалах справи доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли у зв`язку із особистими немайновими правами та обов`язками батьків та дітей, а тому регулюються Главою 13 СК України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_1 від 20 липня 2007 року. Батьками зазначено ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження де батьками зазначено ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

В свідоцтвах про народження батько дітей записаний відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 січня 2020 року ОСОБА_3 було написано заяву до Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей. Заява мала наступний зміст: «Я, ОСОБА_3 , прошу влаштувати моїх дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до центру соціально-психологічної реабілітації у зв`язку зі складними матеріальними та житлово-побутовими умовами».

Відповідно листа Комунального закладу соціального захисту дітей «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «міста Харкова» Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 13.04.2020 року за № 03-05/167-20, станом на 10.04.2020 року, мати малолітніх ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 жодного разу своїх дітей не відвідала, зі слів дітей, підтримує зв`язок в телефонному режимі.

Так, дослідивши матеріали справи та зіставивши дані листи, суд дійшов висновку, що малолітні діти ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебувають в Комунальному закладі соціального захисту дітей «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «міста Харкова» Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.

Представник позивача звертаючись з даним позовом до суду, просив постановити рішення про відібрання малолітніх дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від матері ОСОБА_3 без позбавлення її батьківських прав та стягнути аліменти на утримання дітей.

Відповідно ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. З таким позовом до суду має право звернутися прокурор.

Згідно ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

За роз`ясненнями, наданими у п.п.16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу.

Однак в матеріалах справи відсутній письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Також, слід зазначити, що ст. 170 СК України дає тільки право у виняткових випадках Органу опіки та піклуванню, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків.

Як вбачається з матеріалів справи, з 2015 року Управлінню служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Службі у справах дітей Київського району Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради з 2016 року було відомо про незадовільні умови проживання дітей, що підтверджується відповідними листами в матеріалах справи (а.с. 13-14), проте відповідного рішення про негайне відібрання дітей не було прийнято, що дає змогу дійти висновку про необґрунтованість вимог позивача.

Сторони в судове засідання не з`явились та не надали пояснень щодо обставин справи та стану дітей, де на теперішній час знаходяться діти та чи піклується мати про дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

При винесенні вказаного рішення суд враховує положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції.

Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява від 08 квітня 2004 року № 11057/02) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).

Таким чином, враховуючи надані докази позивачем, встановлені обставини справи, а також вищенаведені норми права, суд дійшов висновку, що вимоги про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, що у разі залишення дітей під опікою Відповідача, діти будуть страждати через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки.

Заява ОСОБА_3 про влаштування дітей до центру соціально-психологічної реабілітації від 13.01.2020 року, дає змогу дійти висновку, що остання має намір піклуватись про дітей, проте на той час у зв`язку зі складними матеріальними та житлово-побутовими умовами у Відповідача була відсутня така можливість.

Суд звертає увагу на те, що відібрання дитини від батька є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків, надаючи перевагу правам дитини.

Враховуючи те, що питання про стягнення аліментів вирішується лише при задоволенні вимог про відібрання дитини, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітніх дітей також не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин 1-2 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Як вбачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 150, 164, 170 СК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 267, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_3 про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на їх утримання - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 08 жовтня 2021 року

Суддя Чернявська Л.М.