Дата документу 05.04.2021 Справа № 331/5336/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/5336/18Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.
Пр. № 22-ц/807/574/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2020 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України (надалі - М(Т)СБУ) до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року М(Т)СБУ звернулось до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-4), в якому просило стягнути із відповідача на свою користь завдану шкоду в порядку регресу в розмірі 90389,71 грн., а також судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 29.07.2016 року о 14 год. 05 хв. трапилася дорожньо-транспортна пригода, а саме ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «ГАЗ-24», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », в м. Запоріжжі по вул. Набережна магістраль допустив зіткнення з автомобілем «Honda Accord», державний номерний знак « НОМЕР_2 ». Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень. Відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2016 року по справі № 331/5423/16-п відповідача ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Відповідно до преамбули Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 р. № 1961-IV (далі - Закон України № 1961-IV), вказаний нормативно-правовий акт регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до п. 21.1. ст. 21 Закону № 1961-IV з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено корегуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. На виконання вимог Закону України № 1961-IV цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована.

Відповідно до п. 39.1. ст. 39 Закону № 1961-IV М(Т)СБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у М(Т)СБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до п/п. а) п. 41.1. ст. 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону України № 1961-IV страховик (М(Т)СБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

03.10.2016 року, представник власника пошкодженого транспортного засобу «Honda Accord», державний номерний знак « НОМЕР_2 » - ОСОБА_2 звернувся до М(Т)СБУ із заявою про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до Звіту № 03/08/16 виконаного оцінювачем ОСОБА_3 від 12.09.2016р. вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Honda Accord», державний номерний знак « НОМЕР_2 », становить 89 544,73 грн. з ПДВ.

Вартість послуг аварійного комісара становить 844,98 грн.

19.08.2016 року було здійснено ремонтні роботи стосовно транспортного засобу «Honda Accord», державний номерний знак « НОМЕР_2 », на суму 95675,00 грн., що підтверджується актом виконаних ремонтних робіт № 53 від 19.08.2016 та квитанцією № 53 від 19.08.2016 року.

26.10.2016 року позивач М(Т)СБУ здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 89544,73 грн. на користь представника власника пошкодженого транспортного засобу «Honda Accord», державний номерний знак « НОМЕР_2 », що підтверджується платіжним дорученням № 8230рв від 25.10.2016 року.

Загальний розмір витрат з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру шкоди складає 90389,71 грн.

На підставі ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону № 1961-IV МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 не була застрахована, то відповідач, як особа, що винна у настанні дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана відшкодувати в порядку регресу позивачу М(Т)СБУ завдану шкоду.

ОСОБА_4 було направлено претензію щодо добровільного відшкодування шкоди в порядку регресу, проте відповіді позивачем М(Т)СБУ так і не було отримано, а шкода до цього часу так і не була відшкодована.

Таким чином, з урахуванням норм чинного законодавства з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача М(Т)СБУ підлягає стягненню 90389,71 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю першої інстанції Антоненко М.В. (а.с. 56).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 59) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2018 року позов М(Т)СБУ у цій справі задоволено повністю.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2019 року (ас. 14-17) в порядку задоволення заяви відповідача вищезазначене заочне рішення суду у цій справі скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2020 року (а.с. 40-46) позов М(Т)СБУ у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь М(Т)СБУ завдану шкоду в порядку регресу в розмірі 74620,61 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь М(Т)СБУ () судовий збір в розмірі 1454,61 грн.

В іншій частині позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог на суму 14924,12 грн.), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач М(Т)СБУ у своїй апеляційній скарзі (а.с. 54-62) просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 64).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 15 січня 2021 року (а.с. 84-85), справу призначено до апеляційного розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 86).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді замість 40 суддів за штатом фактично працює 18 суддів, з яких: 11 суддів - у судовій палаті з розгляду цивільних справ).

Крім того, розгляд цієї справи апеляційним судом не відбувався у період з 15.02.2021 року по 19.02.2021 року включно, оскільки суддя-доповідач проходила підготовку для підтримання кваліфікації суддів судової палати з розгляду цивільних справ в Національній школі суддів України.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача М(Т)СБУ у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині його задоволення, у цій справі погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Позивач М(Т )СБУ) оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі фактично лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог на суму 14924,12 грн.

За таких обставин, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів апеляційної скарги позивача та в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, фактично лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог на суму 14924,12 грн.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення … частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення … частково і ухвалення у відповідній частині нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача до відповідача на суму завданої шкоди в порядку регресу 14924,12 грн., керувався ст. ст. 14 ч. 1, ч. 2, 1191, 1192 ЦК України, абз. 2 п. 36.2 статті 36; п.п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 180, п. 196.1.3 ст. 196 Податкового кодексу України, ст.ст. 4 - 5, 12 - 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273, 280-284 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі у цій частині.

Оскільки, відповідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з абзацом другим пункту 36.2 статті 36 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»:„...Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника) сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна".

Отже, вартість ремонту автомобіля з врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати.

В такому випадку належить довести наявність трьох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ; 3) чи сплачувався потерпілим ПДВ в складі вартості ремонтно-відновлювальних робіт.

У звіті про оцінку вартості майнової шкоди, спричиненої володільцю колесного транспортного засобу № 03/08/16 від 12.09.2016 р., складеного СПД ОСОБА_3 за дорученням МТСБУ № 35165 (а.с. 19-23), вартість відновлювального ремонту автомобіля складає: 89544,73 грн. з ПДВ, 74620,61 грн. без ПДВ, де ПДВ складає 14924,12 грн.

Відповідно до ст. 180 Податкового Кодексу України платником податку на додану вартість є, зокрема, особа, що провадить господарську діяльність по наданню послуг, виконанню робіт, постачанню товарів.

У разі проведення ремонтних робіт у особи, яка є платником ПДВ позивач має право на відшкодування сплаченого нею податку, якщо понесення витрат по сплаті цього податку буде підтверджено відповідними доказами.

Ремонт пошкодженого в дорожньо-транспортній пригоді автомобіля Хонда Акорд, реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснювався на СТО ПП ОСОБА_6 у АДРЕСА_1 , який не є платником ПДВ. СГ- фізична особа ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , є платником єдиного податку і не зареєстрований платником ПДВ.

Підтверджують викладене надані позивачем документи: акт виконаних ремонтних робіт № 53 від 19.08.2016 р., в якому вартість ремонту визначена без ПДВ, тимчасовий витяг з реєстру платників єдиного податку, витяг з ЄДРПОУ (а.с. 42, 44).

Викладене свідчить, що М(Т)СБУ мало виплатити ОСОБА_2 на відшкодування майнової шкоди та на відновлювальний ремонт автомобіля 74620,61 грн., а виплатило 89544,73 грн., в т.ч. на відшкодування ПДВ у сумі 14924,12 грн., при тому, що ОСОБА_2 ПДВ у сумі 14924,12 грн. не сплачував (а.с. 45, 46, 47), тобто М(Т)СБУ виплатило ОСОБА_2 безпідставно та всупереч чинному законодавству 14924,12 грн., які ОСОБА_1 не зобов`язаний відшкодовувати.

Крім того, згідно з п. 196.1.3 ст. 196 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість операції з надання послуг із страхування, співстрахування або перестрахування особами, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності відповідно до закону, а також пов`язаних з такою діяльністю послуг страхових (перестрахових) брокерів та страхових агентів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Виходячи з системного аналізу змісту вищенаведених норм законодавства всі операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов`язані з оплатою страхових послуг страхувальником на користь страховика та компенсацією останнім збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку, не є об`єктом оподаткування ПДВ, у зв`язку з чим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, підлягаючої до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі (п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), податок на додану вартість не нараховується, окремим рядком не виділяється та страховики не є платниками ПДВ по таких операціях.

Таким чином, у разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілому (позивачу), а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах.

Зазначені зобов`язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ.

Таким чином, у випадку непроведення фактичного ремонту транспортного засобу, або проведення його особою, яка не є платником ПДВ, податкові зобов`язання не виникають.

Водночас, у разі якщо придбання послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту, здійснюється у неплатника податку на додану вартість, то розрахунок сум виплати здійснюється без урахування сум ПДВ.

Відтак, в силу приписів ч. 2 ст. 14 ЦК України страховик не може бути примушений до виплати ПДВ у складі суми страхового відшкодування за винятком випадку, коли сума ПДВ нарахована та сплачена на користь виконавця послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, який (виконавець), в свою чергу, має бути платником ПДВ.

Наведене випливає також з приписів ч. 2 ст. 1192 ЦК України, згідно якого розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, сам по собі висновок судової автотоварознавчої екпертизи не є підставою для виникнення податкових зобов`язань, пов`язаних з наданням послуг щодо проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу.

Зазначені зобов`язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ.

Таким чином, у випадку непроведення фактичного ремонту транспортного засобу, або проведення його особою, яка не є платником ПДВ, податкові зобов`язання не виникають.

За таких обставин, суд першої інстанції вважав, що не відповідає чинному законодавству та фактичним обставинам справи вимога М(Т)СБУ про стягнення ПДВ у розмірі 14924,12 грн.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись можна не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі у цій справі не відповідає.

Оскільки, суд першої інстанції не звернув належної уваги у цій справі на таке.

Так, відповідно до ст. 36.2 Закону № 1961-ІУ МТСБУ, Страховик (М(Т)СБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому, доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - М(Т)СБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявлене: шкоди, страховик (М(Т)СБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (М(Т)СБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Відповідно до ч.2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодував потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, враховуючи положення ст. 36.2 Закону № 1961-ІУ МТСБУ та ч.2 ст. 1192 ЦК України, доплата у розмірі 14924,12 гри. є правомірною, оскільки потерпіла особа підтвердила факт оплати проведеного ремонту, а саме актом виконаних робіт № 53 від 19.08.2016 року (копія аюс. 42) та квитанцією № 53 від 19.08.2016 року (копіяа.с.43), та сума доплати не перевищувала суму податку на додану вартість.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані.

Хоча, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача М(Т)СБУ.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача М(Т)СБУ лише частково ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу М(Т)СБУ слід задовольнити частково, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2020 року у цій справі в частині відмови М(Т)СБУ у стягненні з ОСОБА_1 розміру завданої шкоди на суму 14924,12 грн. скасувати; ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь М(Т)СБУ завдану шкоду в порядку регресу 14924,12 грн.; у зв`язку із чим, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2020 року у цій справі змінити, вказавши розміри завданої шкоди в порядку регресу та судового збору, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь М(Т)СБУ у цій справі, «90389,71 грн.» та «1762,00 грн.» відповідно.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги позивача та позову позивача у цій справі при вищезазначених обставинах, з ОСОБА_1 на користь М(Т)СБУ слід стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору у розмірі 436,40 грн.

Розрахунок:

Згідно із ст. 6 ч. 4 Закону України «Про судовий збір» якщо скаргу подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Встановлено, що позивач у цій справі фактично оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови на суму 14924,12 грн., а сплачує судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги на суму 3153,00 грн. (платіжне доручення, копія а.с.56), хоча належний розмір судового збору за оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі становить лише 436,40 грн.

Розрахунок: судовий збір за подачу позову 1762,00 грн. (платіжне доручення а.с. 1)* сума відмовлених позовних вимог позивача 14924,12 грн./сума заявлених вимог позивача 90389,71 грн. (ціна позову а.с.2) = 290,92 грн. - розмір судового збору в суді першої інстанції за подачу позову в частині відмови*150%/100%= 436,40 грн. - судовий збір за подачу апеляції в частині відмови).

Звідси, зайво сплачений судовий збір позивачем при подачі вищезазначеної апеляції у цій справі становить 2716,60 грн. (розрахунок: сплачено 3153,00 грн. (а.с.56) - належний розмір436,40 грн.), який може бути повернутий апеляційним судом М(Т)СБУ у подальшому в порядку ст. 7 Закону України «Про судовий збір» за результатами розгляду відповідного клопотання останнього у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 141, 367-369, 371-372, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2020 року у цій справі в частині відмови Моторному (транспортному) страховому бюро України у стягненні з ОСОБА_1 розміру завданої шкоди на суму 14924,12 грн. скасувати.

Ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України () завдану шкоду в порядку регресу 14924,12 грн.

У зв`язку із чим, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2020 року у цій справі змінити, вказавши розміри завданої шкоди в порядку регресу та судового збору, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України () у цій справі, «90389,71 грн.» та «1762,00 грн.» відповідно.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України () судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору у розмірі 436,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 05.04.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.