ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7262/20Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/293/21 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 607/7262/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 грудня 2020 року, ухвалене суддею Вийванко О.М., повний текст якого складено 07 грудня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2018 року (справа № 607/16186/17) з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 стягнуто 795297.25 грн. матеріальної шкоди та 5000.00 грн. моральної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, яка мала місце 05 липня 2014 року. Вказує, що право вимоги до ОСОБА_1 в неї виникло з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди. Після виготовлення Висновку експерта № 4-152/14 від 23 липня 2014 року про вартість матеріального збитку, завданого їй, як власнику транспортного засобу «Джип Гранд Чірокі», д.р.н. НОМЕР_1 після ДТП, нею 25 липня 2014 року відповідачу направлено вимогу про сплату, яка була останнім проігнорована. Станом на момент звернення з даним позовом відповідачем свої зобов`язання не виконано, а тому за період з 02 серпня 2014 року по 13 квітня 2020 року збитки від інфляції складають 960162.37 грн., а три відсотки річних від простроченої суми - 136009.94 грн.

У зв`язку з викладеним позивачка просила суд стягнути з відповідача збитки від інфляції в розмірі 960162.37 грн. та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 136009.94 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 грудня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 275725.65 грн., а також в користь держави судовий збір в розмірі 2757.25 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом помилково визначено дату виникнення права вимоги позивачки до відповідача - 02 серпня 2017 року, оскільки ОСОБА_1 не отримував від позивачки вимогу про сплату матеріальних збитків. Зазначає, що зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 по сплаті матеріальних збитків, завданих їй як власнику транспортного засобу «Джип Гранд Чірокі» д.р.н. НОМЕР_1 після ДТП, яка мала місце 05 липня 2014 року, в сумі 795297.25 грн., виникло з моменту набрання законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2018 року (справа № 607/16186/17). Крім того, вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому сплив позовної давності за основною вимогою свідчить про сплив позовної давності і за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

У зв`язку з викладеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.

В судове засідання сторони не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи.

Враховуючи викладене, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

05 липня 2014 року близько 19 год. 30 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz 230е», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись по автодорозі сполученням Львів-Тернопіль в напрямку м. Львова, порушив вимоги п.п. 2.3.б), 8.1. 12.1, 13.1. та вимоги горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 (вузька суцільна лінія) розділу 34 «Дорожні розмітки» чинних Правил дорожнього руху України, яке виразилося в тому, що під час руху він не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою і відповідно не реагував на її зміну, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух свого транспортного засобу та безпечно керувати ним, не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, в результаті чого перетнув вузьку суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки «Jeep Grand Cherokee», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався у зустрічному напрямку.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Jeep Grand Cherokee» ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді травми ділянок колінних суглобів у вигляді саден, забою м`яких тканин і гематоми (скупчення крові між м`якими тканинами) в ділянці правого та саден в ділянці лівого суглобів, яка супроводжувалася синовіїтом (запалення внутрішньої оболонки порожнини суглобів), черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, синця тім`яної ділянки і саден обличчя та саден кінцівок, які згідно висновку судово-медичної експертизи не були небезпечними для життя, однак потягли за собою розлад здоров`я тривалістю понад 21 день і, за цією ознакою, відповідно до п.п. 2.2.1 (в) і 2.2.2. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, належать до середньої тяжкості.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2018 року (справа № 607/16186/17) стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 795297.25 грн. матеріальної шкоди та 5000.00 грн. моральної шкоди. Вказане рішення суду набрало законної сили.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання вищевказаного рішення суду було видано виконавчий лист №607/16186/17 від 10 квітня 2019 року, який перебуває на виконанні у Золочівському районному відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до норм ст.ст.11, 629 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір, який є обов`язковим для виконання, акти цивільного законодавства, а також завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Положеннями ст.22 ЦК України закріплено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків належать і витрати, яких особа зазнала зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо інше не встановлено законом або договором.

Нормою ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є в тому числі діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Положеннями ст.1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2018 року (справа № 607/16186/17) встановлено наступне:

«Згідно Висновку експерта № 4-152/14 від 23 липня 2014 року матеріальний збиток, завданий власнику «Джип Гранд Чірокі», д.р.н. НОМЕР_1 після ДТП, яка мала місце 25 липня 2014 року, може становити 845297.25 грн.

Згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/4116674 від 27 серпня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «Провідна» (строк дії полісу - з 31 серпня 2013 року по 30 серпня 2014 року, розмір франшизи - 0), його цивільно-правова відповідальність, як власника транспортного засобу, на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована. Страхова сума за шкоду, заподіяну майну, становить 50000 грн.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ПрАТ «СК «Провідна» матеріальної шкоди внаслідок пошкодження належного їй транспортного засобу підлягають до задоволення шляхом стягнення із ПрАТ «СК «Провідна» 50000 грн. страхового відшкодування.

Також, відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Тому суд вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути в користь ОСОБА_2 795297.25 грн. як різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (845297.25 грн. - 50 000 грн.)».

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення збитків від інфляції та три відсотки річних від простроченої суми, позивач посилався на те, що відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем станом на час звернення до суду (05 травня 2020 року) в розмірі 795297.25 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що станом на 05 травня 2020 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2018 року (справа №607/16186/17), яке набрало законної сили, не виконано, і сума заборгованості становить 795297.25 грн., а тому є правові підстаи, передбачені ст.625 ЦК України, для стягнення з відповідача в користь позивача трьох відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції.

Доводи апелянта про те, що зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 по сплаті матеріального збитку завданого їй, як власнику транспортного засобу «Джип Гранд Чірокі» д.р.н. НОМЕР_1 після ДТП, яка мала місце 05 липня 2014 року в сумі 795297.25 грн., виникло з моменту набрання законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2018 року, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Такий висновок викладений у постановах Великої Палата Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Отже, стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за період з 02 серпня 2014 року по 13 квітня 2020 року з урахуванням заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності підлягає до задоволення частково.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 05 травня 2020 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Таким чином, суд першої інстнції дійшов правильного висновку, що слід відмовити у задоволені позову в частині позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за період з 02 серпня 2014 року по 05 травня 2017 року.

З огляду на викладене, за період з 05 травня 2017 року по 05 травня 2020 року, з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, з урахуванням суми боргу 795297.25 грн., сума трьох відсотків річних від простроченої суми становить 71684.98 грн., а інфляційне збільшення суми боргу становить 204040.77 грн., а всього - 275725.65 грн.

Твердження апелянта про те, що 07 вересня 2020 року заступником начальника Золочівського районного відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колечиць І.В. винесено постанови про передачу земельних ділянок майна стягувачу у рахунок погашення боргу на загальну суму 212723.00 грн., апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції стосуються періоду з 02 серпня 2014 року по 05 травня 2017 року, тобто, до винесення постанови про передачу земельних ділянок майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 22 березня 2021 року.

Головуючий

Судді