ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 березня 2021 року

м. Харків

справа № 638/18906/17

провадження №22-ц/818/2413/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Тичкової О.Ю., Хорошевського О.М.,

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2018 року, постановлене під головуванням судді Шишкіна О.В. в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.10.2016 року по 31.10.2017 року у розмірі 43222 грн. 54 коп.. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» три відсотки річних у сумі 108 грн. 06 коп.; інфляційні витрати у сумі 584 грн. 46 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі судовий збір у сумі 1600 грн. 00 коп..

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права; зазначає, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, у зв`язку з чим був позбавлений права на захист, надання відзиву та доказів по справі. Вказує, що про існування оскаржуваного рішення, яким вирішено питання про його права та інтереси, відповідачу стало відомо лише після відкриття виконавчого провадження. Зазначає, що в період виникнення заборгованості ОСОБА_1 не був власником нежитлових приміщень цокольного поверху, що знаходиться в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а тому не повинен нести витрати на утримання зазначених приміщень. Вважає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» надало відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в якому просило апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує покладені на нього обов`язки щодо сплати за послуги з теплопостачання, тому з відповідача за період з 01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2017 року підлягає стягненню заборгованість у розмірі 43222 грн. 54 коп., три проценти річних в сумі 108 грн.06 коп. та інфляційні витрати 584 грн. 46 коп..

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 січня 2008 року ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень цокольного поверху №31-1а; площею 2,3 кв.м.; №31-18а загальною площею 21,0 кв.м.; приміщень №31-18б площею 15,5 кв. м., приміщення №31-18в площею 16,2 кв. м., приміщення №31-18г площею 2,9 кв.м. в літ "А-5", що знаходиться в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з тим, що приміщення відповідача не обладнані пристроями обліку теплової енергії, розрахунок спожитої теплової енергії зроблений згідно з нормативним документом Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько - побутові потреби в Україні КТМ 204 України 244-94 з урахуванням теплового навантаження

За період з 01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2017 року за вищевказаними нежитловими приміщеннями рахується заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 43222, 54 грн..

Як на підставу позовних вимог, КП «Харківські теплові мережі» посилалося на те, що ОСОБА_1 має заборгованість за спожиту теплову енергію, яку в добровільному порядку не сплачує. Позивач просив суд стягнути зі ОСОБА_1 вартість спожитої теплової енергії в сумі 43222, 54 грн. за період з 01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2017 року, а також суму інфляційних витрат у розмірі 584,46 грн та суму трьох процентів річних у розмірі 108, 06 грн..

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо виконання умов договору про надання послуг постачання теплової енергії в гарячій воді.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, який діяв на час укладання договору .

Згідно статті 1 Закону Законом України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Пунктом 1 ч. 1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальніпослуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що нежитлові приміщення, які розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 обладнані системою опалення, яка є єдиною із системою опалення будинку, що підтверджується актом обстеження системи теплоспоживання об`єкта від 29.11.2017 р. №173/3348 (а.с.8).

Як свідчать акт підключення споживача до джерела теплової енергії від 17.10.2016 року №70/1, та акт відключення споживача від джерела теплової енергії від 03.04.2017 року №14/1 житловий будинок АДРЕСА_1 у період з 13 жовтня 2016 року до 03 квітня 2017 року підключався до центрального опалення та відповідно відключався в неопалювальний період, а отже, і зазначені нежитлові приміщення також були підключені до центрального опалення. (а.с.9).

За період користування тепловою енергією у вказаних нежитлових приміщеннях з 01 жовтня 2016 року по 31 жовтня 2017 року рахується заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 43222, 54 грн.

Відповідно до положеньст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610,612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію з урахуванням вимог ст.625 ЦК України.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.08.2020 року № 220889451 - 01.11.2016 року на підставі Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави (серія та номер : 2219, виданий 30.11.2015 року; договір іпотеки серія та номер: 6464, від 20.08.2007; Договір про внесення змін № 1, серія та номер: 2726 від 08.04.2008 року), приватним нотаріусом Бондаренко Р.О. Дніпропетровського міського нотаріального округу, Дніпропетровської області було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого право власності на нерухоме майно нежитлове приміщення цокольного поверху № 31 -18в, № 31 -18а, № 31 -18г в житловому будинку літ. «А- 5 за адресою: АДРЕСА_2 » зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЛІС», (а.с. 60-67).

Вказана інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.08.2020 року № 220889451 подана відповідачем до суду разом із заявою про перегляд заочного рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК).

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Обґрунтовуючи неподання доказів до суду першої інстанції, відповідач посилався на те, що він не знав про існування вказаної справи та не мав можливості надати докази раніше.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Колегія суддів вважає, що наявні підстави для прийняття інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.08.2020 року № 220889451, як належного та допустимого доказу у справі, оскільки її було не надано з поважних причин до суду першої інстанції.

Враховуючи те, що з 01.11.2016 року власником нежитлового приміщення цокольного поверху № 31 -18в, № 31 -18а, № 31 -18г в житловому будинку літ. «А- 5 за адресою: АДРЕСА_1 » є Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПОЛІС», підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті за послуги з центрального теплопостачання після 01.11.2016 року не вбачається. У зв`язку з цим з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за користування тепловою енергією лише на вказану суму за період з 01.10.2016 року по 31.10.2016 року в розмірі 2895,23 грн. три проценти річних за період з 21.11.2016 року по 31.10.2017 року у сумі 82 грн. 07 коп.; інфляційні витрати за період з 01.11.2016 року по 31.10.2017 року у сумі 392 грн. 30 коп..

Приймаючи до уваги викладене, апеляційний суд приходить до висновку що заочне рішення суду підлягає зміні.

Посилання апелянта на те, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи та справу розглянуто з порушенням норм процесуального права колегією суддів не приймається до уваги та спростовується матеріалами справи, оскільки відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено на 7,67 % (з 43915,0,11 грн. до 3369,60 грн.). При подачі позовної заяви позивачем було сплачено 1600 грн. судового збору. З урахуванням зміни рішення суду першої інстанції з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 122 грн. 72 коп. (7,67% від 1600 грн.).

При цьому апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, а саме на 92,33 %. За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 2400 грн. Тому з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2215,92 грн. (92,33% від 2400,00 грн.).

Згідно п.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи викладене, з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2093,20 грн. (2215,92 грн. - 122,72 грн.).

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2018 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.10.2016 року по 31.10.2016 року у розмірі 2895,23 грн., інфляційні витрати за період з 01.11.2016 року по 31.10.2017 року у розмірі 392.30 грн. та три проценти річних за період з 21.11.2016 року по 31.10.2017 року у сумі 82,07 грн.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2093 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: О.Ю. Тичкова

О.М. Хорошевський