ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6395/20Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/817/342/21 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

сторін:

представника апелянта ОСОБА_6 - Чеканівського В.Р. ,

представника апелянта ОСОБА_2 - Ващука Я.С. ,

представника позивачки - Вітіва В.А. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/6395/20 за апеляційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 грудня 2020 року, ухвалене суддею Грицаком Р.М., повний текст якого складено 21 грудня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , звернулася в суд із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що перебуваючи в шлюбі із відповідачем ОСОБА_6 та разом з їх спільними дітьми ОСОБА_10 , ОСОБА_9 проживали в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить відповідачці ОСОБА_2 . В липні 2019 року ОСОБА_6 подав позовну заяву про розірвання шлюбу, після чого відповідачі розпочали конфлікт із нею, вказуючи на необхідність покинути будинок у зв`язку відсутністю родинних зв`язків. Разом з цим ОСОБА_2 подала позовну заяву про примусове виселення її з будинку, та окремо позов про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Також в липні 2019 року відповідач ОСОБА_6 , обмежив позивачку в можливості користуватись пральною машиною та погрожував вимкнути світло в частині будинку та змінив замки в одній із кімнат будинку, яка раніше була їх спальнею, що слугувало достатніми підставами вважати про існування можливості примусового виселення. Відповідач ОСОБА_6 неодноразово застосовував до позивачки насильство психологічного характеру, що стверджується постановою суду. Зважаючи на агресивні дії відповідачів в листопаді 2019 року позивачка з дітьми була змушена переїхати до іншого житла на час перешкоджання використання житла.

У зв`язку з викладеним позивачка просила суд зобов`язати відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не чинити перешкоди їй та малолітнім дітям ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 та вселити їх у вищевказаний житловий будинок.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 грудня 2020 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та малолітнім дітям ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_1 . ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в житловий будинок АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_6 в користь держави 420.40 грн. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави 420.40 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_2 подали на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказують, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_6 мотивована тим, що наявність заборгованості зі сплати аліментів та факти домашнього насильства у сім`ї не доводять обставин, які б свідчили про перешкоджання ОСОБА_6 позивачці у користуванні їй спірним житловим будинком. Зазначає, що докази заміни ОСОБА_2 замків від брами будинку та кімнати, у якій проживала позивачка, відсутні, а матеріали справи містять суперечливі пояснення позивачки ОСОБА_1 та сусідки ОСОБА_13 , на підставі яких суд не мав змоги встановити та довести факт заміни замків від брами будинку та кімнати. Звертає увагу, що висновок суду про відсутність іншого житла для постійного проживання позивачки суперечить обставинам справи.

Апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_2 мотивована тим, що 07 грудня 2020 року позивачка в порушення ст.83 ЦПК України подала до суду відповідь Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 27 листопада 2020 року. Зазначає, що у позивачки ОСОБА_1 є два житлових будинки, де остання має можливість проживати, а саме за адресою: с.Чагарі-Збаразькі Збаразького району, Тернопільської області та с.Максимівка Збаразького району Тернопільської області. Крім того, позивачка вселилась приватний житловий будинок, який належить відповідачці ОСОБА_2 в якості члена сім`ї і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Вказує, що позивачка спільним побутом із ОСОБА_2 не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Звертає увагу на те, що в будинку, де проживала позивачка, на сьогоднішній день проживає відповідач ОСОБА_6 разом із своєю дружиною ОСОБА_14 та двома дітьми ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , у зв`язку із чим вільних приміщень чи кімнат в будинку більше немає.

У зв`язку з викладеним, апелянти просять рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Віздив на апеляційні скарги від учасників по справі до суду не надходив.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_6 - адвокат Чеканівський В.Р., свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник апелянта ОСОБА_2 - адвокат Ващук Я.С., свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Вітів В.А. проти апеляційних скарг заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 12 липня 2012 року по 26 вересня 2019 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

У даному шлюбі у них народилося двоє дочок: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане повторно Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 20 червня 2019 року, та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане повторно Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 20 червня 2019 року (а.с.34).

Згідно інформації Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) №28900 від 12 березня 2020 року на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження №59703402 з примусового виконання виконавчого листа №607/14966/19 від 11 липня 2019 року, виданого Тернопільським міськрайонний судом Тернопільської області, про стягнення із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей - доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 21 червня 2019 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Станом на 01 березня 2020 року заборгованість ОСОБА_6 зі сплати аліментів за вищевказаним виконавчим документом становить 20746.78 грн., що підтверджується розрахунком, складеним головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Борецькою Х. №28907 від 12 березня 2020 року (а.с.10-11).

Позивач ОСОБА_1 з 09 листопада 2012 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною відміткою у паспорті ОСОБА_1 серії НОМЕР_3, виданим Підволочиським РС УДМС України в Тернопільській області 25 жовтня 2012 року (а.с.31-32). Також за вказаною адресою зареєстровані малолітні діти - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що сторонами не заперечується.

Згідно акта обстеження умов проживання, складеного комісією Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради 27 листопада 2019 року за зверненням ОСОБА_6 , проведено обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 та встановлено, що за вказаною адресою проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.38).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №199530674 від 10 лютого 2020 року у ОСОБА_1 будь-яке нерухоме майно, належне їй на праві власності, відсутнє (а.с.40).

Як вбачається з листа Тернопільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області №В-100аз від 30 вересня 2019 року до відділу неодноразово надходили звернення ОСОБА_1 з приводу конфліктних ситуації з відповідачем ОСОБА_6 , зокрема: 10 липня 2019 року, яке цього ж дня зареєстроване в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 23672 про те, що її чоловік ОСОБА_6 вчиняє домашнє насильство (складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУПАП); 04 вересня 2019 року, яке цього ж дня зареєстроване в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 31363 про те, що 20 серпня 2019 року по місцю спільного проживання її чоловік, ОСОБА_6 , вчиняв із нею сімейний скандал, намагався забрати обручку, погрожував фізичною розправою, разом із свекрухою виселяють її із помешкання; 12 серпня 2019 року, яке цього ж дня зареєстроване в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 28158 про те, що її чоловік, ОСОБА_6 не повертає її документи; 12 липня 2019 року, яке цього ж дня зареєстроване в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 24016 про те, що чоловік вчиняє сварку (складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУПАП та матеріали направлено до суду).

Також до відділу надходили звернення ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , які зареєстровані в ITC ІПНП Тернопільського ВП під № 29269 від 20 серпня 2019 року про те, що виник конфлікт із невісткою ОСОБА_1 - списано в справу за вих.7140 (складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУПАП) та під №27277 від 06 серпня 2019 року щодо неправомірних дій ОСОБА_1 (а.с.12).

Згідно ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2019 року уповноважену особу Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільської області зобов`язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_1 від 04 вересня 2019 року за № 31363 про вчинення кримінального правопорушення.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2019 року у справі №607/21707/19, яка набрала законної сили 23 вересня 2019 року, встановлено, що ОСОБА_6 05 липня 2019 року, близько 20 години 30 хвилин, за місцем проживання по АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини - ОСОБА_1 , а саме: чинив моральний та психологічний тиск, висловлювався нецензурними словами.

За наслідками розгляду вказаної справи ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн. (а.с.28)

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2019 року у справі №607/17570/19, яка набрала законної сили 06 грудня 2019 року, ОСОБА_6 визнано винним за фактом вчинення 12 липня 2019 року близько 20.30 год. домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_1 , а саме дій психологічного характеру, що полягали у висловлюванні до неї нецензурною лайкою, погрозами фізичною розправою, чим могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю ОСОБА_1 , відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.173-2 КупАП (а.с.30).

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2019 року у справі №607/20954/19, яка набрала законної сили 28 жовтня 2019 року встановлено, що відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення від 02 вересня 2019 року серія АПР 18 298445 на підставі якого останній ставиться в вину вчинення насильства в сім`ї відносно свого чоловіка ОСОБА_6 , а саме морального та психологічного тиску.

Провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито, в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення (а.с.29).

Як вбачається із рапорта інспектора ЧЧ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Гутман Є.П. від 05 листопада 2019 року від ОСОБА_2 05 листопада 2019 року о 11 год. 57 хв. надійшло повідомлення про те, що на території її будинку по АДРЕСА_1 знаходяться сторонні особи, чоловік та жінка, які виносять майно з помешкання.

Як встановлено в ході перевірки на місці події у вказаному будинку проживають дві сім`ї, наявні окремі входи та виявлено, що ОСОБА_1 , яка є колишньою невісткою заявниці, забирала свої особисті речі зі своєї частини будинку, який є її зареєстрованим місцем проживання, у зв`язку з переїздом (а.с.65).

Згідно письмових пояснень ОСОБА_1 від 05 листопада 2019 року, остання пояснила, що вона проживала за вищевказаною адресою разом із сином заявниці з яким розлучилася, а 05 листопада 2019 року маючи ключі від будинку, воріт вона разом зі своїм братом вирішила забрати власні речі, оскільки переїжджає до власного житла по АДРЕСА_2 (а.с.66).

Згідно відповіді Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 27 листопада 2020 року відділом поліції проведено перевірку за фактом звернення ОСОБА_1 , в ході якої встановлено, що 15 жовтня 2020 року колишня свекруха ОСОБА_2 не впустила заявницю в будинок, в якому вона та її малолітні діти прописані, змінила вхідні замки від брами. При відвідуванні помешкання, в якому проживає ОСОБА_2 , дверей будинку ніхто не відчинив. Таким чином, на час розгляду звернення підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку розслідування немає (а.с.159).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 не проживає в спірному будинку після припинення сімейних відносин з сином відповідача ОСОБА_2 - відповідачем ОСОБА_6 та власних ключів від вказаного житла немає, оскільки відповідачем ОСОБА_2 були змінені замки від брами будинку та кімнати у якій проживала позивач, що істотно ускладнило можливість потрапити в будинок.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №199530674 від 10 лютого 2020 року у ОСОБА_1 будь-яке нерухоме майно належне їй на праві власності відсутнє.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що постановами суду відповідача ОСОБА_6 неодноразово визнано винним за фактом вчинення домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_1 .

Таким чином необхідність переїзду позивачки до іншого житла, зокрема яке знаходиться по АДРЕСА_2 було вимушеним через вчинення щодо неї морального та психологічного тиску, наявність неприязних стосунків із відповідачами.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що не проживання позивачки у спірному будинку обумовлено поважними причинами (наявністю перешкод), а тому, зважаючи на право малолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_9 проживати у вказаному житловому будинку, що не заперечують відповідачі, позбавлення їхньої матері ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням не переслідуватиме легітимну мету та є втручанням у право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенції на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Такий висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц.

Отже, позивачка на законних підставах, як член сім`ї власника житлового будинку, вселилася у будинок АДРЕСА_1 , тому її порушені права підлягають захисту.

Колегія суддів критично оцінює пояснення апелянта ОСОБА_6 про те, що факти домашнього насильства у сім`ї не доводять обставин, які б свідчили про перешкоджання ОСОБА_6 позивачці у користуванні їй житловим будинком.

Твердження апелянта ОСОБА_6 про те, що докази заміни ОСОБА_2 замків від брами будинку та кімнати у якій проживала позивачка відсутні, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки проведено перевірку за фактом звернення ОСОБА_1 , в ході якої встановлено, що 15 жовтня 2020 року колишня свекруха ОСОБА_2 не впустила заявницю в будинок в якому вона та її малолітні діти прописані, змінила вхідні замки від брами.

Посилання апелянта ОСОБА_2 . На те, що 07 грудня 2020 року позивачка в порушення ст.83 ЦПК України подала до суду відповідь Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від 27 листопада 2020 року, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки у судовому засіданні 07 грудня 2020 року у відповідності до ст.127 ЦПК України, суд першої інстанції постановив протокольну ухвалу, якою задоволив клопотання позивачки про долучення вказаного доказу. Крім того, вказане посилання не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у відповідності до ч.3 ст.376 ЦПК України.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що у позивачки ОСОБА_1 є два житлових будинки, де остання має можливість проживати, колегія суддів не приймає, оскільки вказане не підтверджено жодними належними та допустими.

Безпідставними є твердження апелянта ОСОБА_2 про те, що позивачка не пов`язана спільним побутом із ОСОБА_2 , а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України, оскільки припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, проте, з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном (буд. АДРЕСА_1 ).

Посилання апелянта ОСОБА_2 про те, що у спірному будинку, де проживала позивачка, на теперішній час вільних приміщень чи кімнат більше немає, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позивачка ОСОБА_1 з 09 листопада 2012 року у законом передбачений спосіб зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , а тому має право у користуванні таким житлом.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 22 березня 2021 року.

Головуючий

Судді