ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5570/21 Справа № 214/1814/15 Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Демченко Е.Л.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «ЛЮСІ» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2020 року по об`єднаній цивільній справі за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного підприємства «Люсі» про визнання добросовісним набувачем, визнання права власності, стягнення грошової суми, третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3 , Приватного підприємства «ЛЮСІ», ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, - ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемного правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу в розмірі 5 000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 15 жовтня 2010 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 . До оформлення зазначеного договору він отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 123051,00 грн, але згідно з домовленістю вартість нерухомого майна становила 128 051,00 грн. Недоплачену суму в розмірі 5 000,00 грн ОСОБА_2 обіцяла сплатити до 22 жовтня 2010 року. На його неодноразові звернення щодо повернення боргу відповідачка ухилялася та заперечувала проти його права на витребування цього боргу. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому уточнивши позовні вимоги, просила визнати її добросовісним набувачем нежитлового приміщення загальною площею 116,8 кв. м, вбудовано-прибудованого в перший поверх житлового будинку «А-5» з ганком «а», площею 1,1 кв. м та ганком «а-1» площею 5,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , придбаного на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15 жовтня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рисіною С. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4116; визнати за нею право власності на зазначене нежитлове приміщення; стягнути з ОСОБА_1 на її користь суму боргу в розмірі 1 000,00 грн внаслідок невиконання грошових зобов`язань за договором купівлі-продажу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на те, що вона дійсно мала борг перед ОСОБА_1 у розмірі 5 000,00 грн, у свою чергу ОСОБА_1 був винен їй 6 000,00 грн. Взаємний залік вимог, як було домовлено між ними, не було проведено. Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеними вимогами, то вона має зустрічну вимогу про стягнення 1 000,00 грн як залік взаємних вимог. Вважає, що заявляючи вимогу про стягнення грошових коштів, ОСОБА_1 оспорює її право власності на спірне нежитлове приміщення, також не визнає її права та оспорює Приватне підприємство «Люсі» (далі ПП «Люсі»). Водночас вона вважає себе добросовісним набувачем, оскільки на час вчинення правочину спірна нерухомість належала ОСОБА_1 на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасоване апеляційним судом. Однак на момент укладення правочину нотаріус перевірив наявність у продавця права власності на майно, тому вона не мала підстав для сумнівів, не знала та не могла знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна.

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалою від 22 листопада 2016 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єднав в одне провадження з позовом ПП «ЛЮСІ» та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 , про застосування наслідків нікчемного правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння, який надійшов до суду 29 жовтня 2015 року.

Позивачі за об`єднаним позовом ПП «ЛЮСІ» та ОСОБА_3 , уточнивши позовні вимоги, просили визнати право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за ПП «ЛЮСІ»; застосувати наслідки нікчемного правочину до договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2010 року, вчиненого між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про відчуження (продаж) вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення АДРЕСА_1 шляхом припинення права власності ОСОБА_2 на це приміщення та витребування його від ОСОБА_2 на користь ПП «ЛЮСІ».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПП «ЛЮСІ» та ОСОБА_3 посилалися на те, що судове рішення згідно з яким право власності на спірне майно визнано за ОСОБА_4 скасоване, а тому укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір є нікчемним, що встановлено рішенням апеляційного суду. Отже ОСОБА_2 є особою, яка заволоділа майном без відповідної правової підстави, тому ПП «ЛЮСІ» має право витребувати належне йому майно від ОСОБА_2 . Крім того, спірне майно було включене до акта опису й арешту майна ПП «ЛЮСІ» від 15 липня 2010 року під час виконання рішення суду щодо стягнення з ПП «ЛЮСІ» на користь ОСОБА_3 319 950,00 грн, тому на час укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , і станом на час його реєстрації існував спір щодо цього майна, оскільки воно виступало забезпеченням виконання судового рішення.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та приєднаному позові Приватного підприємства «ЛЮСІ», ОСОБА_3 - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Так, в апеляційній скарзі ПП «ЛЮСІ» посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило вказане рішення скасувати в частині відмови у задоволенні приєднаного позову та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ПП «ЛЮСІ», ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга ПП «ЛЮСІ» обґрунтована тим, що реєстраційна дія по об`єднанню, реконструкції об`єкта не може слугувати підставою припинення права власності його законного власника. Апелянт зазначає, що якщо набувач проводив будівельні роботи, спрямовані на поліпшення існуючого майна та зміну його характеристик, це не перешкоджає витребуванню його законним власником. Добросовісний набувач в порядку ст. 390 ЦК України має право на відшкодування здійснених ним витрат на реконструкцію нерухомого майна.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ПП «ЛЮСІ», засноване ОСОБА_1 , перебувало в стані припинення в результаті ліквідації за рішенням засновників (учасників) з 20 січня 2011 року до 29 липня 2011 року, а з 06 березня 2013 року у стані припинення на підставі судового рішення, не пов`язаного з банкрутством. Цивільна правоздатність ПП «ЛЮСІ» відновлена, що встановлено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, у стані припинення не перебуває.

Згідно з реєстраційним посвідченням Криворізького бюро технічної інвентаризації за ПП «ЛЮСІ» на праві приватної власності зареєстровано нежитлове приміщення, яке складається із вбудованого в житловий будинок АДРЕСА_3 приміщення загальною площею 11,2 кв. м на підставі договору купівлі-продажу від 02 листопада 2000 року, укладеного між продавцем Фондом комунальної власності міста Кривого Рогу та покупцем директором ПП «ЛЮСІ» ОСОБА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 1999 року, укладеного між ВАТ «Декоративні культури» і ПП «ЛЮСІ», за ПП «ЛЮСІ» на праві власності зареєстровано приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , яке складається з цегляного приміщення магазину А-1, прибудованого до житлового будинку, площею 98,0 кв. м.

В результаті реконструкції нежитлового приміщення, вбудованого в житловий будинок АДРЕСА_3 , та нежитлового приміщення цегляного магазину, прибудованого до житлового будинку АДРЕСА_4 , зазначені приміщення об`єднано в одне нежитлове приміщення.

З повідомлення КП ДОР «Криворізьке БТІ» від 26 квітня 2010 року № 26401-Ю встановлено, що в результаті самочинного об`єднання та перепланування двох приміщень за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 загальна площа змінилася та становить 116,8 кв. м. Дозвіл на перепланування та об`єднання в КП ДОР «Криворізьке БТІ» не надавало.

За рішенням власника ПП «ЛЮСІ» ОСОБА_1 від 24 грудня 2009 року про вихід зі складу власників (учасників) цього підприємства з відступленням належної йому частки у статутному фонді підприємства в розмірі 100 % вартості, виплату якої власник замінив на передання йому майна в натурі, ОСОБА_1 передано нежитлове приміщення, за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 11,2 кв. м та приміщення на АДРЕСА_4 загальною площею 98,0 кв. м.

Проте це рішення власника не було реалізоване, а тому відступлення частки ОСОБА_1 становило 200,00 грн.

02 липня 2010 року між власником ПП «ЛЮСІ» та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу (відступлення) частки в статутному фонді, однак у зв`язку з тим, що ПП «ЛЮСІ» відмовило йому здійснити передання цих нежитлових приміщень з подальшим оформленням на нього права власності, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на новостворене нерухоме майно.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2010 року за ОСОБА_1 визнано право власності на вбудовано-прибудоване нежитлове приміщення в перший поверх житлового будинку «А-5», загальною площею 116,8 кв. м, з прибудованим ґанком «а» площею 1,1 кв. м та ґанком «а1» площею 5,0 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_5 .

Тобто вказаним судовим рішенням за ОСОБА_1 визнано право власності на новостворене нерухоме майно, загальна площа якого змінена за рахунок самочинного об`єднання та перепланування двох приміщень.

Рішенням Дзержинської районної у місті Кривий Ріг ради від 18 серпня 2010 року № 299 «Про впорядкування поштової адреси вбудовано-прибудованому нежитловому приміщенню у житловому на АДРЕСА_5 » впорядковано поштову адресу вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення у житловому за адресою: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 .

Встановлено, що 15 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 116,8 кв. м, вбудовано-прибудованого в перший поверх житлового будинку «А-5» з ґанком «а» площею 1,1 кв. м та ґанком «а1» площею 5,0 кв. м.

Державну реєстрацію нерухомого майна здійснено 05 листопада 2010 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію права КП ДОР «Криворізьке БТІ».

Згідно з пунктом 1.3 договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2010 року нерухоме майно належить продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 06 серпня 2010 року.

Водночас рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2011 року рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2010 року скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПП «ЛЮСІ» про визнання права власності на новостворене нерухоме майно.

У 2011 році ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ПП «ЛЮСІ», треті особи: КП ДОР «Криворізьке БТІ», Реєстраційна палата виконкому Криворізької міської ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15 жовтня 2010 року.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 22 березня 2012 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15 жовтня 2010 року. Із зазначеного рішення встановлено, що підставою для звернення до суду ОСОБА_3 стала наявність виконавчого провадження щодо стягнення з ПП «ЛЮСІ» на її користь 319 950,00 грн шляхом реалізації майна боржника на публічних торгах. Виконавче провадження відкрито 29 червня 2010 року, накладено заборону на відчуження об`єкта нерухомого майна, що належить ПП «ЛЮСІ». 30 листопада 2011 року, у зв`язку з ліквідацією боржника ПП «ЛЮСІ» виконавче провадження закінчено.

Аналогічну інформацію містить відповідь начальника Металургійного відділу ДВС міста Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області від 27 липня 2017 року № 14493: згідно з відміткою у книзі обліку виконавчих документів, переданих державному виконавцеві, виконавче провадження від 06 липня 2010 року № 20080516 завершене на підставі пункту 7 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (визнання боржника банкрутом). Зазначене виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання згідно з актом про знищення від 04 лютого 2015 року, тобто рішення суду у виконавчому провадженні від 06 липня 2010 року № 20080516 не виконане.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2012 року змінено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2012 року в частині підстав відмови у позові. Ухвалюючи зазначене рішення, апеляційний суд виходив з того, що, оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2011 року, яке набрало законної сили, скасовано рішення суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_1 права власності на нежитлове приміщення, правочин, укладений 15 жовтня 2010 року між ним та ОСОБА_2 щодо вказаного житлового приміщення, є нікчемним, вимогу про застосування наслідків нікчемного договору позивач не ставив.

У 2012 році ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсною реєстрації спірного нерухомого майна у КП ДОР «Криворізьке БТІ»; застосування наслідків нікчемного правочину від 15 жовтня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом повернення нерухомого майна у власність ПП «ЛЮСІ».

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2013 року позов задоволено частково. Застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом повернення нерухомого майна ОСОБА_1 , в іншій частині позову відмовлено. Рішення мотивовано тим, що ПП «ЛЮСІ» не було стороною договору, тому немає підстав для повернення майна ПП «ЛЮСІ».

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2013 року зазначене рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2013 року в частині застосування наслідків нікчемного правочину скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину; а частина перша статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі; не підлягають задоволенню вимоги власників майна про визнання недійсними правочинів щодо відчуження його майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача.

Відмовляючи в задоволенні об`єднаного позову ПП «ЛЮСІ», ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що ПП «ЛЮСІ» не набуло право власності на спірне нерухоме майно після самочинного об`єднання та перепланування. Зазначене підприємство не довело тотожність майна, яке перебувало у його власності, і того, яке воно просило витребувати від ОСОБА_2 , тому немає підстав для витребування майна на його користь та визнання за ним права власності на зазначене нерухоме майно. При цьому суд вказав, що ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом як особа, зацікавлена у виконанні рішення суду щодо стягнення на її користь з ПП «ЛЮСІ» грошових коштів. Проте 30 березня 2011 року у зв`язку із ліквідацією боржника ПП «ЛЮСІ» державний виконавець Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження, арешт з нерухомого майна знято, виконавче провадження знищено. Інформації щодо скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження суду не надано і не доведено, що ОСОБА_3 є заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, а тому підстав для звернення до суду щодо витребування майна з чужого незаконного володіння у неї немає.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно зі статтею 657 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Встановлено, що 15 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 116,8 кв. м, вбудовано-прибудованого в перший поверх житлового будинку «А-5» з ґанком «а» площею 1,1 кв. м та ґанком «а1» площею 5,0 кв. м.

Також, встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2011 року, яке набрало законної сили, рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 06 серпня 2010 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_3 , загальною площею 116,8 кв. м.

У справі, що переглядається позов пред`явлено ПП «ЛЮСІ», яке вважає себе власником спірного майна, відчуженого за договором купівлі-продажу особою, яка набула права власності на спірне нерухоме майно на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване. Таким чином, договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є оспорюваним.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України No9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Велика Палата Верховного Суду у п. 6.25. постанови від 15.10.2019 по справі №911/3749/17 та у п. 86 постанови від 14.11.2018 по справі № 183/1617/16 звертала увагу, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту прав.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПП «ЛЮСІ» та ОСОБА_3 просили застосувати наслідки нікчемного правочину та витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Таким чином, у разі помилкового посилання позивача не на ту норму закону суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Відповідно до частин першої, третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має тільки власник цього майна.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. В цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

Встановивши, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння ПП «ЛЮСІ» поза його волею на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, колегія суддів зазначає, що належним способом порушеного права є витребування цього майна з чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 20 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За приписами статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відтак, ПП «ЛЮСІ» є попереднім власником спірного майна, яке після самочинної реконструкції, перейшло у власність ОСОБА_1 , а потім ОСОБА_2 .

Разом із цим, як вбачається із договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2010 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 нежитлове приміщення загальною площею 116,8 кв.м. вбудовано-прибудоване в перший поверх житлового будинку «А-5» з ганком «а» площею 1,1 кв.м. та ганком «а1» площею 5,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (попередня адреса АДРЕСА_4 , АДРЕСА_3 ).

Продане нежитлове приміщення виникло в результаті реконструкції нежитлового приміщення, вбудованого в житловий будинок АДРЕСА_3 та нежитлового приміщення цегляного магазину, прибудованого до житлового будинку АДРЕСА_4 та їх об`єднання в одне нежитлове приміщення.

В той час як ПП «ЛЮСІ» належали на праві власності нежитлове приміщення, загальною площею 11,2 кв.м. по АДРЕСА_3 та нежитлове приміщення цегляного магазину А-1, загальною площею 98,0 кв.м. по АДРЕСА_4 .

Об`єктом оспорюваного договору купівлі-продажу є нежитлове приміщення, що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яке виникло у продавця ОСОБА_1 на підставі судового рішення, яке згодом було скасовано.

До визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне новостворене нерухоме майно, право власності на нього не було зареєстровано за жодною із сторін, в тому числі і за ПП «ЛЮСІ».

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що 05.11.2010 року за ОСОБА_2 на праві приватної власності зареєстровано нежитлове приміщення, загальною площею 116,8 кв.м, вбудовано-прибудоване в перший поверх житлового будинку А-5 з ганком а, площею 1.1 кв.м. та ганком а 1, площею 5.0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу ВРА № 968959.

Отже, в даному випадку право власності ОСОБА_2 спірне нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , не виникло та за нею зареєстроване безпідставно.

Таким чином, зареєстроване право ОСОБА_2 підлягає припиненню як таке, що набуте незаконно.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для витребування спірної нерухомості на користь ПП «ЛЮСІ».

Також, колегія суддів вважає зазначити наступне.

У суді першої інстанції ОСОБА_2 посилалася на те, що позивачі пропустили позовну давність, відлік якої слід рахувати з 05 листопада 2010 року дня державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Також зазначила, що цей строк може перериватися зверненням до суду особи, яка має право вимоги, а ОСОБА_3 такою особою не є. Для ПП «ЛЮСІ» позовна давність сплила 06 листопада 2013 року (з дня реєстрації договору купівлі-продажу 05.11.2010 року).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Таким чином, пропущення позовної давності (встановленого законом строку на звернення до суду) за відсутності доказів про поважність причин пропуску якого, є підставою для відмови в позові, якщо особа не доведе, що про порушення права вона довідалася або могла довідатися в межах строку позовної давності.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

В матеріалах справи наявний Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців. Згідно даних наведених у витязі 16.05.2013 року припинена судова діяльність ПП «ЛЮСІ» за судовим рішенням. Витяг датований 15.04.2015 року.

Матеріалами справи підтверджено, що ПП «ЛЮСІ», засноване ОСОБА_1 , перебувало в стані припинення в результаті ліквідації за рішенням засновників (учасників) з 20 січня 2011 року до 29 липня 2011 року, а з 06 березня 2013 року у стані припинення на підставі судового рішення, не пов`язаного з банкрутством. Цивільна правоздатність ПП «ЛЮСІ» відновлена, що встановлено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, у стані припинення не перебуває.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що в ПП «ЛЮСІ» під час перебігу строку позовної давності існували перешкоди для подання позову для захисту свої прав.

Відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку щодо визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду за вирішенням даного позову та наявності підстав для його поновлення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь Приватного підприємства «ЛЮСІ» слід стягнути судовий збір у розмірі 3045 грн, сплачених при подачі позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ЛЮСІ» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову Приватного підприємства «ЛЮСІ», ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемного правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати та позов в цій частині задовольнити частково.

Поновити Приватному підприємству «ЛЮСІ» строк звернення до суду з позовом про застосування наслідків нікчемного правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нежитлове приміщення, загальною площею 116,8 кв.м, вбудовано-прибудоване в перший поверх житлового будинку А-5 з ганком а, площею 1.1 кв.м. та ганком а 1, площею 5.0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на користь Приватного підприємства «ЛЮСІ».

Припинити право власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, загальною площею 116,8 кв.м, вбудовано-прибудоване в перший поверх житлового будинку А-5 з ганком а, площею 1.1 кв.м. та ганком а 1, площею 5.0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Приватного підприємства «ЛЮСІ» судовий збір у сумі 3045 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: