Справа № 344/9670/20
Провадження № 22-ц/4808/1169/21
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговими розписками, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення (заочне) Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Ковалюк І.П. 15 березня 2021 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговими розписками.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 вересня 2016 року ОСОБА_2 отримав від нього позику в сумі 12 000,00 доларів США, яку зобов`язувався повернути до 01 вересня 2017 року, про що особисто склав розписку. Однак, а ні станом на 01.09.2017 року, а ні станом на день подання позову взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав. Крім того, 22 вересня 2016 року відповідач додатково позичив у нього 5 000,00 доларів США із зобов`язанням повернути вказану суму до 22 вересня 2017 року, про що також написав письмову розписку. Однак і зазначена сума відповідачем не була повернута. Загальна сума боргу відповідача складає 17 000,00 доларів США, що еквівалентно 465 120,00 грн. На неодноразові звернення про повернення боргу відповідач ухиляється від належного виконання взятих на себе зобов`язань. Просив стягнути з відповідача на його користь 465 120,00 грн та судові витрати (а.с.2-4).

Рішенням (заочним) Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 березня 2021 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 01.09.2016 року та 22.09.2016 року в розмірі 17 000 доларів США, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 20.07.2020 року - 465 120,00 гривень та витрати по оплаті судового збору в розмірі 4 651 гривень 20 копійок (а.с.70-73).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 червня 2021 року поновлено пропущений строк звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Заяву представника заявника (відповідача) ОСОБА_2 адвоката Білана А.М. про перегляд заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 березня 2021 року залишено без задоволення (а.с.103-106).

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, вважає, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що на підтвердження своїх вимог позивачем долучено ксерокопії документів з текстом на іноземній мові під назвами « Расписка » і «Росписка». Однак, у разі, коли письмові докази подаються до суду іноземною мовою, додається їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути плсвідчена нотаріально, в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат».

Апелянт вважає, що висновки суду щодо невиконання зобов`язань за договорами позики сформовані на підставі документів, текст яких викладений іноземною мовою, що є неналежними доказами.

Також зазначає, що судом не визначено справжню правову природу договору, оскільки боргові розписки (оригінали) не були безпосередньо досліджені в судовому засіданні.

За наведених обставин просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, стягнути з позивача понесені ним судові витрати (а.с.109-112).

На заперечення доводів апеляційної скарги позивачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що в матеріалах справи наявні два оригінали письмових боргових розписок, написаних особисто ОСОБА_2 . Відповідно до усталеної судової практики розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора грошової суми. Наявність у нього (позивача) оригіналів боргових розписок, відсутність у відповідача оригіналів власних боргових розписок та розписок позивача про виконання боржником зобов`язань свідчить про відсутність його виконання чи новації боргу. Також вважає безпідставними доводи апелянта про те, що боргові розписки є неналежними та недопустимими доказами, оскільки викладені на іноземній (російській) мові. На момент виникнення боргових зобов`язань та позики відповідачем коштів чинним був Закон України «Про засади державної мовної політики» від 03.07.2012, згідно ч.2 ст.18 якого було передбачено, що в економічній і соціальній діяльності, зокрема, фізичних осіб, вільно використовується державна мова, регіональні мови або мови меншин, інші мови. На даний момент чинним є Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», дія якого не поширюється на сферу приватного спілкування та здійснення релігійних обрядів. Частиною 1 ст.639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. На думку позивача, відповідач плутає поняття «мова судочинства» та «мова цивільного договору». При цьому Цивільний кодекс України не містить жодних обмежень або заборон на використання іноземної мови у цивільних правовідносинах. З огляду на викладене, твердження апелянта про незаконність викладення тексту боргових розписок російською мовою та недопустимість таких доказів є безпідставними. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Зі змісту боргових розписок встановлено, що 01.09.2016 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 12 000 доларів США, які зобов`язується повернути 01 вересня 2017 року (а.с.6), та 22.09.2016 року - 5000 доларів США, які зобов`язується повернути до 22 серпня 2017 року (а.с.32,33).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 524, 526, 527, 530,533,1046,1047,1049 ЦК України, встановивши, що виникло прострочене боргове зобов`язання за договором позики, обставини отримання відповідачем від позивача грошових коштів є доведеними, доказів повернення суми коштів, отриманих в якості позики, суду не надано, дійшов висновку про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується із висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Поняття договору позики наведене у ст. 1046 ЦК України, відповідно до ч.1 якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлений обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За правилами ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до вимог частини 1 статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів.

Факт того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, а ОСОБА_2 отримав від позивача 12 000 доларів США (01.09.2016) та 5 000 доларів США (22.09.2016), які зобов`язався повернути за умовами кожного договору відповідно до 01 вересня 2017 року та 22 серпня 2017 року, підтверджується розписками від 01.09.2016 та від 22.09.2016, написаними і підписаними особисто ОСОБА_2 , який вказане не спростував.

Ці обставини не спростовані і у суді апеляційної інстанції. Крім того, позивачем поданий переклад боргових документів українською мовою, зміст яких відповідає змісту, викладеному у самих боргових документах російською мовою (а.с.139-142). Оригінали боргових розписок містяться на аркушах справи №№ 32 та 33.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції зробив правильний висновок про існування між сторонами боргового зобов`язання та передачу позивачем грошової суми ОСОБА_2 . При цьому вказані договори позики у вигляді розписок недійсними у встановленому законом порядку не визнавалися.

Приписами статей 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

В даній справі наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. На підставі вказаних обставин, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про задоволення позову і стягнення з відповідача суми позики.

Доказів про повернення відповідачем ОСОБА_2 коштів за розписками від 01.09.2016 року та від 22.09.2016 року або прощення йому цього боргу суду апеляційної інстанції не подано. Пишучи зазначені розписки, відповідач визнав існування зобов`язання за договорами позики, в яких передбачений строк виконання договору до 01.09.2017 та до 22.08.2017 відповідно, що становить 12000 доларів США та 5000 доларів США, таким чином взяв на себе зобов`язання повернути зазначені кошти у зазначені у розписках строки.

Крім того, відповідач не заперечує обставин надання розписок від 01 вересня 2016 року та від 22 вересня 2016 року про отримання грошових коштів від позивача.

Договори позики відповідачем не оспорюються.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому рішення суду слід залишити без змін.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення (заочне) Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 березня 2021 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2021 року.