Дата документу 11.10.2021 Справа № 330/204/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 330/204/21 Головуючий у 1 інстанції: Федорець С.В.
Провадження № 22-ц/807/2321/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А
11 жовтня 2021 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Кримської О.М.
розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Заболотної Римми Валентинівни на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Також позивач зазначив про те, що в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019р., починаючи з 181 дня з моменту порушення зобов`язань клієнтом з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від неповернутого в строк кредиту на підставі ч. 2 статті 625 ЦК України, які встановлені у розмірі 86,4 % від простроченої суми заборгованості для картки «Універсальна», у розмірі 84,0 % - для картки «Універсальна Голд».
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 02.12.2020р. має заборгованість в сумі 26 497,46 гривень, яка складається з наступного: 19 636,33 гривень заборгованість за тілом кредиту, 6 861,13 гривень заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.
Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не надано, хоча копію апеляційної скарги ним отримано 08.06.2021р., що не є перешкодою відповідно до приписів ч. 3 статті 360 ЦПК України для проведення апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких п. 6 статі 19 ЦПК України віднесені нескладні справи та з ціною позову, що не перевищує 100 прожиткових мінімумів доходів громадян.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, задля чого подав позивачеві анкету-заяву № б/н від 12 лютого 2014 року (а.с. 35).

Але суд першої інстанції зазначив, що у цій анкеті-заяві відповідачем не було відмічено, який саме вид банківської послуги він бажає отримати, не вказано бажаний розмір кредитного ліміту.

Також суд встановив, що банком на підставі договору надання банківських послуг було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі 5000,00 гривень, який у подальшому було збільшено до 14000,00 гривень.

Суд, перевіряючи доводи банку про те, що відповідачем порушувались умови договору щодо повернення отриманих від банку кредитних коштів вказував, що на підтвердження факту несвоєчасного погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором та наявність у зв`язку з цим заборгованості перед позивачем за тілом кредиту у розмірі 19 636,33 гривень позивачем надано виписку по картковому рахунку відповідача (а.с. 25-32). Проте з цієї виписки вбачається, що кредитний ліміт відповідача збільшувався за рахунок списання банком страхових платежів та відсотків за використання кредитного ліміту.

При цьому, у наданих позивачем Умовах та Правилах надання банківських послуг,

на які посилається позивач, відсутнє поняття «тіло кредиту» та порядок його формування.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачем не доведено, яким чином було нараховано заборгованість за тілом кредиту у розмірі 19 636,33 грн., враховуючи, що розмір кредитного ліміту не перевищує 14 000 грн.

Крім того, суд вказував, що позивачем до стягнення заявлена сума 6 861,13 гривень

заборгованості по відсотках, нарахованих на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України. При цьому, в обґрунтування такого нарахування позивач посилається на те, що в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019р., згідно до п. 2.1.1.2.12, починаючи з 181 дня з моменту порушення зобов`язання клієнтом з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від неповернутого в строк кредиту на підставі ч. 2 статті 625 ЦК України, які встановлені у розмірі 86,4 % від простроченої суми заборгованості для картки «Універсальна», у розмірі 84,0 % - для картки «Універсальна Голд».

Але суд, дослідивши вказані обставини, зазначив, що жодних даних у письмових доказах, наданих позивачем, щодо виду кредитної картки, наданої відповідачеві, не міститься, тому неможливо встановити, у якому саме розмірі узгоджені у відповідності до ч. 2 статті 625 ЦК України проценти у разі порушення зобов`язання, а саме, за ставкою 86,4% чи 84%.

За вказаних встановлених обставин, суд вважав, що необхідно винести рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено, що судом зроблено помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, оскільки користування кредитними коштами з боку відповідача, наданими банком, факт часткового виконання зобов`язання з погашення кредиту підтверджуються випискою про рух коштів по рахунку відповідача, яка є первинним бухгалтерським документом. А тому за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17, кредитор може вимагати від боржника повернення фактично отриманих, але не повернутих, коштів відповідно до ч. 2 статі 530 ЦК України. Також банк вважає помилковим висновок суду про відсутність підстав для стягнення відсотків згідно до вимог ч. 2 статті 625 ЦК України, оскільки кредитний договір за своєю суттю є оплатним.

В скарзі зазначається, що суд, не погодившись із розрахунком банку, міг та зобов`язаний був навести свій розрахунок та стягнути визначену ним заборгованість.

Колегія, дослідивши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, встановила наступне.

Так, суд, відмовив в задоволенні позову банку у зв`язку з недоведеністю розміру заборгованості, оскільки кредитний ліміт було збільшено на максимальну суму у розмір 14 000 грн., в той час як заборгованість була визначена за кредитом в сумі 19 636,33 грн., а банк не надав нормативного акту, яким передбачено формування заборгованості по кредиту із його збільшенням поза межами кредитного ліміту. Та не надав обґрунтування нарахування відсотків на прострочене тіло кредиту, їх ставку, тип картки.

Між тим, до таких висновків суд дійшов взагалі без аналізу документів, наданих банком на підтвердження умов кредитного договору. Тому колегія, усуваючи цю неповноту у судовому розгляді, аналізує всі долучені до позовної заяви документи із урахуванням правових позицій, висловлених Верховним Судом у даній категорії справ.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається

таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до вимог ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі; кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З огляду на вказані норми, якими чітко унормовано письмову форму кредитного договору, колегія вважає, що Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи, копії яких долучені до справи, не можуть бути складовими кредитного договору між сторонами у справі, оскільки вони не підписані позичальником.

За таких же обставин колегія вважає негрунтовними доводи банку про те, що, підписавши заяву від 12.02.2014р., відповідач приєднався до цих документів.

Банк вказував, що Умови та правила є публічною офертою, що містять умови та правила надання банківських послуг банком своїм клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг банку в будь-який час.

Дійсно, вказані документи можуть бути складовими договору банківського обслуговування, але річ йде саме про конкретний договір кредитний.

Отже, банк не враховує, що до кредитного договору законом встановлено окремі вимоги, а саме, за приписами статті 1055 ЦК України він може укладатись лише в письмовій формі, яка передбачає його підписання сторонами, а у разі недодержання цієї форми, такий договір є нікчемним.

Тому складовими кредитного договору, як і сам кредитний договір, можуть бути лише підписані відповідачем документи, яких, крім заяви, позивач не надав. А відтак, не підтвердив істотних умов кредитного договору, укладеного між сторонами у справі, оскільки підписана заява не містить визначення відсотків, штрафів, пені, ставок і порядку їх нарахувань, вимог щодо строків та порядку погашення, зокрема, і тіла кредиту.

Оцінюючи Витяги з Тарифів та Умов і правил надання банківських послуг, колегія не може визнати їх невід`ємними частинами договору, оформленого у вигляді заяви, як такі, що не підписані відповідачем як клієнтом банку.

При цьому, колегія зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів на прострочений кредит, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, на що звернуто увагу судів у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Така правова позиція висловлена у постанові ВП ВС від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17-ц, та з огляду на обставини цієї справи підстав для відступу від неї колегія не

вбачає.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів, пені та штрафів за користування

кредитними коштами.

В скарзі банк вказує, що наявність кредитних відносин та використання кредитних коштів позичальником, а також часткове погашення ним кредиту підтверджуються випис-

кою по картрахунку відповідача, якому було видано на підставі заяви кредитну картку.

В матеріалах справи міститься виписка про рух коштів по картрахунку відповідача, яка дійсно є первинним бухгалтерським документом, яким фіксується факт виконання банківських операцій та який служить підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах; в ньому відображаються всі операції за картковим рахунком клієнта ОСОБА_1 , в т.ч., маються відомості щодо встановленого розміру кредитного ліміту, його зміну, зняття грошових коштів клієнтом та погашення ним заборгованості.

Згідно з довідкою АТ КБ "ПриватБанк" без номера та дати банк видав відповідачу ОСОБА_1 такі банківські картки: 15.08.2014р. - № НОМЕР_1 зі строком дії до 08/18, 14.03.2017р. - № НОМЕР_2 зі строком дії до 05/20 (а.с. 34).

15.08.2014 року відбувся старт карткового рахунку згідно з карткою № НОМЕР_1 .

Згідно наданої банком довідки, 14.03.2017р. банком на картку позивача було встановлено кредитний ліміт в розмірі 5 000,00 грн., 13.09.2017р. його збільшено до 14000,00 грн., 13.05.2019р. зменшено до 0,00 грн. (а.с. 33). Вказані дані підтверджуються також випискою про рух коштів по картрахунку ОСОБА_1 .

Колегія вважає, що саме виписка про рух коштів по картрахунку відповідача і доводить отримання відповідачем кредитних коштів від банку та користування ними, а також здійснені на погашення кредиту платежі.

Та саме за випискою про рух коштів можна чітко визначити розмір неповернутого

кредиту, відслідкувавши витрати відповідача та вкладені на картрахунок кошти.

У розрахунку банк визначив заборгованість за простроченим тілом кредиту станом на 02.12.2020р. у розмірі 19 636,33 грн.

Шляхом аналізу виписки про рух коштів по картрахунку колегією встановлено, що відповідач активно користувався усіма виданими йому картками протягом тривалого часу, оплачуючи послуги, товари, здійснюючи перекази на картки третіх осіб, на свої інші картки, а також здійснюючи регулярні поповнення.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" повернуті відповідачем не в повному обсязі, а також вимоги ч. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, колегія вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом стягнення з боржника фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. в справі № 342/180/17.

За випискою про рух коштів підраховано, що всього відповідачем протягом періоду з 14.03.2017р. (дата встановлення кредитного ліміту вперше) по 02.12.2020р. здійснено витрат на суму 133 866,10 грн. В той же час, відповідачем за цей же період внесено коштів на суму 124 814,92 грн.,

Тому, оскільки погоджених умов щодо відсотків, пені та штрафів між сторонами у справі не мається, то вони безпідставно нараховувались відповідачу, а тому всі внесені кошти слід спрямувати на погашення фактично отриманих відповідачем коштів, якими він скористався, а не на ці складові заборгованості, яка визнається колегією як неправомірно нарахована.

Оскільки належним чином узгоджених умов щодо нарахування відсотків та їх ставки матеріали справи не містять, то банк не мав права нараховувати їх відповідачу та спрямовувати кошти, що надходили на рахунок, на їх погашення, а також здійснювати їх списання, збільшуючи на ці суми заборгованість за кредитом.

При цьому, колегія зазначає, що прострочене тіло кредиту виникло у зв`язку з додаванням до нього нарахованих відсотків та пені, що не узгоджували сторони, а відтак правильним є враховувати лише ті кошти, якими фактично скористався відповідач.

З урахуванням зазначеного, колегія вважає, що для визначення розміру заборгованості відповідача за кредитом від суми кредитних коштів, якою скористався відповідач у розмірі 133 866,10 грн., слід відрахувати суму добровільного погашення в розмірі 124 814,92 грн., що і буде становити суму заборгованості до стягнення: 133 866,10 124 814,92 = 9 051,18 грн.

Що стосується нарахованих відповідно до вимог ст.. 625 ЦК України відсотків, які банк застосував за ставкою у розмірі 84 %, обумовленою змінами до договору, то колегія зазначає, що таких вимог в цій позовній заяві банк не заявляв, а тому суд і не міг вирішувати їх.

Так, в позовній заяві банком зазначено, що заборгованість станом на 02.12.2020р. становить 26 497,46 грн., з яких 19 636,33 грн. заборгованість за тілом кредиту, 6 861,12 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625 ЦК України.

Але в позовній заяві банк одночасно вказував, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому просив стягнути з відповідача лише заборгованість за тілом кредиту у розмірі 19 636,33 грн. Таку ж вимогу позивач повторив у прохальній частині скарги.

Відтак, суд, вирішуючи ці вимоги по суті та відмовляючи у зв`язку з їх недоведеністю, фактично вийшов за межі позовних вимог, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню, а ці вимоги не можуть вирішуватись як не заявлені.

Таким чином, в ході апеляційного перегляду справи колегія визнала апеляційну скаргу банку частково обґрунтованою, а саме, в частині заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9 051,18 грн., тому у відповідності до пп. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про їх часткове задоволення на вказану суму.

Ухвалюючи постанову про часткове задоволення позову, колегія у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України вирішує питання про розподілу судових витрат.

Так, банком за подання позову майнового характеру з ціною на суму 19636,33 грн. сплачено судовий збір у сумі 2270 грн., за подання апеляційної скарги - 3405 грн., а всього 5675 грн. Тому банку за рахунок відповідача належить до компенсації сума судового збору у розмірі: 5675 х 9 051,18 : 19 636,33 = 2615,84 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Заболотної Римми Валентинівни задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 30 березня 2021 року

у цій справі скасувати.

Позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за договором, оформленим анкетою-заявою б/н від 12.02.2014р., станом на 02.12.2020р. в сумі 9 051 (дев`ять тисяч п`ятдесят одна) гривні 18 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір в сумі 2 615 (дві тисячі шістсот п`ятднадцять) гривень 84 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 11 жовтня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кримська О.М.