Справа № 357/4551/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Б. І. розглянувши заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 18.11.2019 року у справі № 357/4551/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики,-

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.11.2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 було частково задоволено. Суд вирішив: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 9 000 грн. 00 коп., 3 289 грн. 50 коп. інфляційних втрат, 3% річних за невиконане грошове зобов`язання у розмірі 784 грн. 84 коп. та проценти за користування коштами в розмірі 4 052 грн. 77 коп. та судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики задоволено. Суд постановив: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 17 лютого 2017 року у розмірі 24600 грн. та судовий збір у розмірі 1152,60 грн.

23.09.2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд вище вказаного заочного рішення, яка мотивована тим, що оскаржуване заочне рішення суду було проголошено за його відсутності і його неявка в судове засідання викликана поважними причинами, а також вважає, що зможе надати суду докази, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. В заяві про перегляд заочного рішення відповідачка одночасно просить поновити строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення. В обґрунтування заяви про поновлення пропущеного строку зазначив, що про існування рішення суду дізнався лише 12 серпня 2021 року після ознайомлення з матеріалами справи та, оскільки не володіє достатніми знаннями у галузі законодавства про стягнення заборгованості, йому необхідна булла кваліфікована правова допомога для складання та написання ґрунтовних заперечень та пояснень. Зазначає, що отримати правову допомогу одразу не вдалося та звернувся до адвоката лише 22 вересня 2021 року. Посилаючись на зазначене просить суд поновити пропущений строк на подання заяви та скасувати заочне рішення від 18.11.2019 року.

Разом з тим, проаналізувавши зміст поданого клопотання, вивчивши матеріали, додані до неї, та матеріали цивільної справи, суд вважає, що заява про перегляд заочного рішення підлягає залишенню без розгляду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 копію рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.11.2019 року по справі №357/4551/19 отримав 12 серпня 2021 року особисто, про що свідчить його підпис на заяві від 12 серпня 2021 року.

Однак, заяву про перегляд заочного рішення відповідач подав лише 23.09.2021 року засобами поштового зв`язку.

Тобто, відповідач ОСОБА_1 пропустив тридцятиденний строк на подання заяви про перегляд заочного рішення з моменту його проголошення, який закінчився 19.12.2019 року, та двадцятиденний строк з дня вручення повного заочного рішення суду відповідачу, що закінчився 02.09.2021 року.

П. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Питання застосування строку звернення до суду пов`язано з їх реалізацією. Показовою в питанні застосування строку позовної давності в контексті ст. 6 Конвенції є справа "Єгабезсоїо Б.ІІ.Ь. проти Молдови". У цій справі Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у Рішенні від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010, так Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Обгрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Отже, не заперечуючи наявності дискреційних повноважень у національних судів щодо вирішення питання про поновлення строку на звернення до суду, ЄСПЛ підкреслює, що останні повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження строків втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності подовжених строків (справа Безруков проти Росії, п. 34).

Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;

5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Таким чином, на день звернення заявника до суду з заявою про перегляд вищезазначеного заочного рішення, сплинули строки, визначені в ст. 284 ЦПК України.

Будь-якого обґрунтування поважності пропуску строків, визначених в ст. 284 ЦПК України, в заяві про перегляд заочного рішення не міститься.

Варто також зазначити, що згідно п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Між тим, обмежень на подання заяви про перегляд заочного рішення, в тому числі електронним або поштовим зв`язком, судом не встановлено.

Згідно із ст.126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За наведених обставин суддя прийшов до висновку, що у задоволенні клопотання відповідача про поновлення строку на звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення слід відмовити.

Крім того, оскільки строк на вчинення процесуальної дії сплинув, причини пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення визнано неповажними, вказана заява підлягає залишенню без розгляду.

При цьому, суд вважає за можливе залишити заяву без розгляду на стадії прийняття її до розгляду, що відповідає положенням ст.ст. 13, 126 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.126, 127, 260, 284 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

У поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 відмовити повністю.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 18.11.2019 року у справі № 357/4551/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики, - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СуддяБ. І. Кошель