РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Харечка С.П.,

при секретарі - Гожа Г.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з житлового приміщення без надання іншого житла,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з житлового приміщення без надання іншого житла, а також просить суд стягнути з відповідачів судові витрати.

Обґрунтування позову мотивує тим, що він є власником 425/1000 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування від 24 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 липня 2019 року за №32552272. Зазначає, що відповідно до будинкової книги з 23 травня 2000 року в будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . Добровільно відповідачі виселятися та зніматися з квартирного обліку не бажають. Вказана обставина не дає змоги йому в повній мірі здійснювати реалізацію своїх прав власника нерухомого майна, що стало передумовою звернення до суду. Вказує, що відповідачі проживали в будинку зі згоди колишнього чоловіка. Правовідносин між колишнім власником або позивачем не існує. Відповідачі не відносяться до членів сімї позивача, тому рахуються такими, що втратили право користування житлом, і підлягають виселенню з квартири без надання іншого житла.

В судовому засіданні представник позивача обґрунтування позовних вимог підтримала. Суду пояснила, що позивач, як власник майна не може реалізувати своє право на володіння, користування та розпорядження домоволодінням, оскільки в будинку проживають та зареєстровані відповідачі, які ек відносяться до членів його сімї.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову. В заперечення позовних вимог суду пояснив, що договір дарування носить ознаки недобросовісності дій сторін, внаслідок яких відповідачі можуть втратити право на користування житлом. Оскільки, попередній власник майна вже зверталася до суду про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів, однак апеляційний суд відмовив в задоволенні позову. Вказав, що договір дарування укладався лише з метою виселення відповідачів.

Заслухавши представників сторін по справі, свідків, дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку відмовити в задоволенні позову виходячи з наступного.

Суд встановив, що на підставі договору дарування від 24 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №32552272, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 425/1000 частини житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до будинкової книги на вказаний будинок, у будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_5 з 23 травня 2000 року.

Відповідачі ОСОБА_2 ( як невістка), ОСОБА_5 (як онука) вселилась у будинок як член сім`ї та зі згоди на той час власника будинковолодіння ОСОБА_6 , з якою не було узгоджено порядку користування житлом, строків проживання, а тому відповідачі на законних підставах набули права користування цим будинком.

В грудні 2009 року, між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було розірвано шлюб.

В жовтні 2018 року попередній власник будинковолодіння ОСОБА_6 звернулася до суду про усунення перешкод в користуванні житловим приміщення шляхом виселення з житлового приміщення відповідачів без надання іншого житла.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2019 року скасоване. У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - відмовлено.

Отже, позивач просить суд виселити членів сім`ї колишнього власника будинковолодіння, без надання іншого житла.

Відповідно до ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16 (провадження № 14-298цс19) вказано, що «не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ».

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , як колишній власник частини будинковолодіння суду показала, що вона подарувала частину будинку одному із синів (позивачу) виключно із власного волевиявлення.

Однак, послідовність дій, а саме, звернення попереднього власника до суду з позовом про виселення відповідачів, яке завершилося відмовою в позові. Після цього укладення договору дарування, свідчить про наміри заінтересованих осіб позбавити відповідачів, як колишніх членів сімї права користування житлом та виселення їх без надання іншого житла.

Як показали в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , позивачу ОСОБА_4 під час укладення договору дарування було відомо про вказані обставини, і це не заперечується сторонами.

При цьому стороною позивача не надано доказів того, що відповідачі мають інше житло.

Тобто відчуження частини будинку попереднім власником ОСОБА_6 , в якому були зареєстровані колишня невістка та онука, поставило під загрозу законність їх виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання», а саме відповідачі можуть втратити право користування житлом, яким користуються з 2000 року, оскільки іншого житла не мають.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 333/3354/17.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з житлового приміщення без надання іншого житла - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Позивач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повний текст рішення виготовлено 29.03.2021 року.

Суддя С.П. Харечко