Справа № 144/806/21
Провадження № 22-ц/801/2047/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 рокуСправа № 144/806/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Рибчинського В.П.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 27 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Бондарука О.П., в залі суду,

встановив:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення (повернення) грошових коштів.

Позовна заява обґрунтована тим, що 11 жовтня 2020 року ОСОБА_1 передала відповідачу 12 000 грн, як завдаток на ремонт квартири своєї доньки - ОСОБА_3 . 28 листопада 2020 року позивач передала відповідачу 2 500 доларів США на закупівлю будівельних матеріалів, про що відповідач підтвердив власноручно написаною ним розпискою, в якій вказав факт отримання ним коштів та надав засвідчену його підписом копію паспорта громадянина України.

Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, ремонт у квартирі не зробив, добровільно відмовляється повертати гроші та ухиляється від будь-якого спілкування.

Позивачем зазначено, що між нею та відповідачем письмового договору підряду укладено не було, усіх істотних умов договору підряду (виконання будівельних робіт) обумовлено не було, тому грошові кошти у розмірі 12 000 грн та 2 500 доларів США були передані відповідачу за неукладеним та недійсним правочином, тобто без будь-якої правової підстави.

ОСОБА_1 вказано, що у відповідності до вимог ст. 1212 ЦК України відповідач зобов`язаний повернути їй грошові кошти, як такі, що набув і зберігав у себе без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), тому звернувшись в суд із вказаним позовом, просила стягнути на її користь із відповідача кошти у розмірі 12 000 грн та 2 500 доларів США, з перерахунком суми, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом долара США на день прийняття судом рішення, а також позивач просила стягнути судові витрати.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 27 липня 2021 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення (повернення) грошових коштів відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що грошові кошти, передані позивачем відповідачу під розписку, не являються безпідставно набутими, а правовідносини між сторонами не вважаються позадоговірними.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо безпідставності передання відповідачу грошових коштів, позивачем з власної волі передавались спірні гроші, в результаті чого вона отримала від відповідача ОСОБА_2 розписку, а стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших спеціальних способів захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , посилаючись на його незаконність з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не застосував статтю 1212 ЦК України до вирішення справи по суті у даних правовідносинах, оскільки виходячи зі спірних відносин, які склались між позивачем та відповідачем, права позивача підлягають захисту до володільця майна (коштів) з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України.

Також в обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про існування між сторонами фактичних договірних відносин, оскільки договору підряду між ними укладено не було, істотних умов не визначено, а розписка лише засвідчує факт отримання відповідачем коштів як завдаток на ремонт квартири та на закупівлю будівельних матеріалів.

Крім того, у апеляційній скарзі зазначено, що хибною є позиція місцевого суду про те, що отримані відповідачем кошти у рахунок виконання останнім зобов`язання за договором підряду, якого не було укладено у встановленій законом письмовій формі, є завдатком, оскільки вказані кошти є авансом.

Відповідачем надіслано на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представником позивача надіслано відповідь на відзив у якому зазначено, що вказаний відзив є безпідставним та необгрунтованим, і наголошено на підтриманні апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вище вимогам.

Так, судом встановлено, що 11 жовтня 2020 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивачки ОСОБА_1 гроші в сумі 12000 (дванадцять тисяч) грн., як попередній завдаток за ремонт квартири дочки ОСОБА_4 , а 28 листопада 2020 року отримав 2500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США на закупівлю матеріалів для ремонту квартири, що підтверджується розпискою, оригінал якої за клопотанням представника позивача долучено до матеріалів справи (а.с. 61).

Зі змісту розписки вбачається, що між сторонами існувала домовленість про виконання ОСОБА_2 ремонтних робіт у квартирі доньки ОСОБА_1 ОСОБА_5 , що за адресою АДРЕСА_1 .

Договір підряду в письмовій формі між сторонами не укладався. Крім того, в матеріалах справи також відсутня проектно-кошторисна документація та інші додатки до договору будівельного підряду, підписані обома сторонами, з чітким переліком видів робіт та їх орієнтовною вартістю, які мав виконати відповідач ОСОБА_2 як підрядник.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що грошові кошти, передані позивачем відповідачу під розписку, не являються безпідставно набутими, а правовідносини між сторонами не вважаються позадоговірними.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що виходячи зі спірних правовідносин, які склались між позивачем та відповідачем, права позивача підлягають захисту з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19).

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобовязання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У той же час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 912/2601/19.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 отримав від позивачки ОСОБА_1 гроші в сумі 12 000 (дванадцять тисяч) грн, як попередній завдаток за ремонт квартири дочки ОСОБА_4 , а 28 листопада 2020 року отримав 2 500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США на закупівлю матеріалів для ремонту квартири, що підтверджується розпискою.

Хоча договір підряду в письмовій формі між сторонами не укладався, з наданих сторонами доказів слідує, що вони досягли усної угоди про надання відповідачем позивачу послуг з проведення ремонтних робіт.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що дії сторін були такими, що спрямовувались на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто було досягнуто угоди про надання послуг і можливе порушення такої угоди однією із сторін виключає можливість захисту прав позивача шляхом застосування до вказаних правовідносин статті 1212 ЦК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що передані позивачем відповідачу кошти під розписку, не являються безпідставно набутими, а правовідносини між сторонами не вважаються позадоговірними, у зв`язку з чим стаття 1212 ЦК України застосуванню до них не підлягає.

Щодо доводів апеляційної скарги про невірне визначення судом першої інстанції того, чи є отримані відповідачем кошти завдатком або авансом, то вказана обставина не впливає на висновок суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неможливістю захисту прав позивача шляхом застосування до правовідносин, що склалися між сторонами, положень статті 1212 ЦК України.

Щодо посилань скаржника на те, що суд не обмежений у своєму праві застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права, відповідно до тих правовідносин, які судом були встановлені, то судова колегія звертає увагу на те, що позивач заявлені вимоги обгрунтовує виключно тим, що відповідач отримав кошти без будь-якої правової підстави, при цьому вимог про стягнення завдатку чи авансу з відповідним обгрунтуванням таких вимог, позивачем не заявлено.

Отже, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за учасником справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 27 липня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за позивачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

В. П. Рибчинський