Провадження №2/523/1660/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.

за участю секретаря судового засідання - Єпутатова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з вимогами про стягнення з відповідача , на її користь, суму боргу за договором позики від 15.08.2010 року у розмірі 1490500 грн., що є еквівалентом 55000 доларів США та судових витрат.

Після повторного авторозподілу справа надійшла до судді Дяченко В.Г .

Позов мотивується тим, що 15.08.2010 року відповідач отримав у позивача позику в розмірі 55000 доларів США, з умовою повернення за першою вимогою, що підтверджується розпискою власноручно виконаною відповідачем. Грошові кошти були передані відповідачу до підписання розписки.

Станом на 03.08.2018 року позика не повернута, національна грошова одиниця України - гривня, з того часу значно знецінилась, а тому розрахунок основної суми боргу в національній валюті становить: 55000 х 27,1 (курс НБУ) = 1490500 грн.

Розписка, яка зазначена у якості додатку до позовної заяви, надіслана відповідачу 03.08.2018 року.

Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву (а.с.30) в якому проти позову заперечує, пояснив що у відповідача наявний сумнів у тому, що вона складена ним, враховуючи перебування сторін у шлюбі на час виготовлення розписки у відповідача є сумнів щодо фінансової спроможності позивача надати позику у 55000 доларів США саме 15.08.2010 року. Також, в тексті розписки немає обов`язку повернути 55000 доларів США а наявний обов`язок повернути контейнер.

В судове засідання позивач не з`явилась, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином. В матеріалах справи наявна заява від 11.06.2019 року про розгляд справи без участі позивача (а.с.69).

В судовому засіданні представник відповідача підтримав правову позицію викладену у відзиві.

Судом встановлено:

Відповідно до розписки від 15.08.2010 року, текст якої немає підпису особи яка її склала, ОСОБА_2 взяв у своєї дружини, з якою проживає разом за адресою АДРЕСА_1 тис. у.є. для придбання контейнера на 7 км. Я зобов`язуюсь повернути контейнер ОСОБА_1 за першою вимогою. Розписка написана особисто, без тиску (а.с.61).

За клопотанням представника відповідача проведено судово-почеркознавчу експертизу та відповідно до висновку якої №13499/20-32 від 23.07.2020 року рукописний текст, що починається: «Розписка» і закінчується: « ОСОБА_1 », який міститься у розписці від 15.08.2010 року, виконаний ОСОБА_2 (а.с.182).

Відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24.06.2014 року по справі №496/2625/14-ц, сторони були у шлюбі з 20.09.2007 року по 24.06.2014 року.

Спільне майно подружжя поділено відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27.03.2015 року по справі №496/2932/14-ц та постанови Одеського апеляційного суду від 28.12.2020 року по справі №523/13050/16-ц. Зазначені у позовній заяві грошові кошти предметом спору по вищевказаним справам не були.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд виявляє справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14.

Згідно ч.1 ст.78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до положень статей 12 і 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Отже, з огляду на зміст розписки, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами будь-яких грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики від 15.08.2010 року, оскільки у вказаному договорі позики взагалі не зазначено в яких саме умовних одиницях (предмет договору) відповідач отримав борг у позивача, не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання договору позики з позивачем, а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в доларах США за розпискою відсутні.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Аналогічна правова позиція відображена в рішенні Великої Палати Верховного Суду від 16.01.19 року по справі № 373/2054/16-ц, що в даному випадку не уможливлюється.

Отже, позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 5, 6, 10, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 25.03.2021 року.

Суддя