Справа № 442/6258/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/1519/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

при секретарі: Ждан К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

11.09.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 20.01.2021 року, просив визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 09.11.1995 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано 15.05.2006 року. За час шлюбу у подружжя народилось двоє синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу в грудні 2000 року сторони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.09.2019 року у справі №442/8047/16-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03.09.2019 року, визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

05.03.2021 року відповідач ОСОБА_2 подала зустрічний позов, в якому просила визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на спірну квартиру в розмірі 3/4. Посилалася на те, що її частка в у даній квартирі є більшою, оскільки вона придбала таку за власні кошти, а саме 18.12.2000 року, у переддень купівлі квартири, позичила 7000,00 грн у ОСОБА_6 . Крім того, у спірній квартирі проживають спільні діти позивача та відповідача, на утримання яких ОСОБА_1 надавав кошти на підставі судових рішень в примусовому порядку. Основний догляд за синами здійснювала матір за свої кошти. Також ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 безпосередньо не брав участь в купівлі квартири, так як у період з 1998 по 2001 не був працевлаштований, а тому рішення суду про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя вважає формальним.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано в порядку поділу майна за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , розміром 1/4 (одна четверта частини) квартири.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано в порядку поділу майна за ОСОБА_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , розміром 3/4 (три четвертих частини) квартири.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не врахував, що постановою Львівського апеляційного суду від 03.09.2019 року залишено без змін рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.11.2018 року у справі № 442/8047/16-ц, яким задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зазначені судові рішення залишені без змін постановою Верховного Суду від 27.01.2020 року, якою встановлено, що спірна квартира набута за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу відповідачем не спростована, а тому суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 на підставі статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України. Так, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.11.2018 року у справі № 442/8047/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , встановлено, що укладаючи договір довічного утримання ОСОБА_2 діяла в інтересах сім`ї, інший з подружжя ОСОБА_1 , не визначений у договорі довічного утримання як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем. При цьому, спірна квартира була придбана після майже 5-ти років спільного життя позивача та відповідача та перебування їх у шлюбі. Таким чином, позивач підтвердив належними та допустимими доказами, що спірна квартира придбана в період шлюбу та за спільні кошти подружжя. Крім того, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.11.2018 року у справі № 442/8047/16-ц встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/4415/17 з ОСОБА_2 стягнуто в користь ОСОБА_6 7000 грн за договором позики (розписки) від 18.12.2000 року, які ОСОБА_7 перед самим укладенням договору купівлі-продажу спірної квартири позичила у ОСОБА_6 . Однак, такий доказ суд не вважав достовірним, так як ним неможливо встановити спрямованість отриманих коштів саме на придбання спірної квартири. Наявність у ОСОБА_2 саме по собі коштів не може бути безумовною підставою для визнання спірного майна її особистою власністю. Аналогічні висновки Апеляційний суд Львівської області виклав у постанові від 27.09.2018 року у справі № 463/4415/17 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про стягнення боргу за договором позики (розписки), в якій зокрема зазначено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.02.2018 року у справі №463/4415/17 не встановлено, що позичені у ОСОБА_6 кошти використано відповідачем ОСОБА_9 в інтересах сім`ї, а саме на придбання квартири АДРЕСА_1 . Проте, в порушення ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд першої інстанції не врахував обставин, які встановлені судовими рішеннями та не підлягають доказуванню, що свідчить про порушення судом норм процесуального права. А також, в порушення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд не врахував висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 461/12153/15-ц, і зокрема щодо рівності часток чоловіка і дружини у їх майні у разі його поділу. Крім того, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та невірно їх витлумачив. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках суд може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Зазначає, що проживання повнолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ОСОБА_2 з огляду на викладені положення ст. 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружися. Наведена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 вересня 2020 року у справі № 570/685/19. Вважає, що обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, судом першої істанції не встановлено.

Просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким первісний позов задоволити, зустрічний позов задоволити частково, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 .

У засіданніколегії суддів представник ОСОБА_1 - ОСОБА_12 скаргу підтримав, просив скаргу задоволити.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_13 просив у задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц.

Верховний Суд України у п.30 постанові пленуму від 21.12.2007 №11 дублює положення ч.2 та ч.3 ст.70 СК України, при цьому вказує, що рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Судом встановлено, що 09.11.1995 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який розірвано 19.05.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області.

Встановлено, що 22.08.1997 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 було укладено договір довічного утримання на квартиру, посвідчений державним нотаріусом Дрогобицької державної нотаріальної контори Мойсеєнко В.П. за №1-1973, серія НА0644668, відповідно до умов якого ОСОБА_14 передала у приватну власність ОСОБА_9 приватизовану квартиру АДРЕСА_3 , а ОСОБА_9 зазначену квартиру прийняла та зобов`язувалася надавати ОСОБА_14 довічне матеріальне утримання.

18.12.2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 ( ОСОБА_16 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 18.12.2000 року, згідно якої ОСОБА_6 передала ОСОБА_9 у власність грошові кошти в розмірі 7000,00 грн. на строк до 18.12.2015 року

19.12.2000 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_9 укладеного договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_17 продала, а ОСОБА_9 купила спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками двох синів: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.09.2003 року у справі №2-3003 з ОСОБА_1 стягувалися аліменти на утримання синів в розмірі 1/3 частини із всіх видів заробітку, але не менше 1/2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян на кожну дитину щомісячно, починаючи з 18.08.2003 року.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.12.2015 року у справі №442/5516/15-ц змінено розмір аліментів та вирішено стягувати з ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Встановлено, що рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 27 лютого 2018 року у справі № 463/4415/17 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (розписки), залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 27 вересня 2018 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 кошти за договором позики від 18.12.2000 року в розмірі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 27 лютого 2018 року не встановлено, що позичені у ОСОБА_6 кошти використано відповідачем ОСОБА_9 на придбання квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.11.2018 року у справі №442/8047/16-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року та постановою Верховного Суду від 27 січня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено та визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вказане рішення постановою Львівського апеляційного суду від 03.09.2019 залишено без змін.

Судами першої та апеляційної інстанцій у зазначені справі встановлено, що спірна квартира придбана в період шлюбу позивача та відповідача, тому, в силу приписів ст.16 Закону України «Про власність» та ст.ст.22, 28 КпШС України (чинні станом на 19.12.2000 року) у подружжя виникло право спільної сумісної власності, і відповідн у позивач виникло право на відповідну частку у цій квартирі. При цьому, надаючи оцінку запереченням відповідачки в тій частині, що квартира є її особистою власністю, суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_2 не надала суду належних, допустимих та достовірних письмових доказів на підтвердження вказаних обставин, зокрема, в договорі купівлі-продажу квартири від 19.12.2000 року не зазначено, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_2 , тобто презумпцію права спільної сумісної власності майна колишнього подружжя відповідачем не спростовано, що є її процесуальним обов`язком, а сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя (відповідача) не означає, що воно належить лише цій особі.

Вказані обставини мають преюдиційне значення в силу положень частини 4 статті 82 ЦПК України при розгляді даної справи.

Постановляючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції вірно виходив з того, що частка майна дружини/чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/ним проживають діти та що після розірвання шлюбу діти подружжя перебували на повному утриманні матері - ОСОБА_2 , а сума аліментів, яка сплачувалася позивачем на утримання дітей була недостатньою для їх належного утримання.

Однак, суд першої інстанції не врахував, що на час звернення ОСОБА_2 з даним позовом, син сторін - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнув повноліття.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що рішення суду слід змінити, визнати в порядку поділу майна за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , розміром 1/3 (одна третя частини) квартири, визнати в порядку поділу майна за ОСОБА_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , розміром 2/3 (дві третіх частини) квартири.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 березня 2021 року змінити.

Визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2021 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Ванівський О. М.

Мельничук О. Я.