ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2636/21 Справа № 211/3716/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 27 лютого 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на боці позивача - виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником 1/6 частки домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 серпня 2010 року, посвідченого Третьою Криворізькою державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-692. Крім неї співвласниками цього будинку є: ОСОБА_6 у розмірі 1/6 частки відповідно до дублікату договору купівлі-продажу, посвідченого 08 липня 1982 року Четвертою Криворізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі № 2-1960; ОСОБА_7 у розмірі 2/3 частки відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Криворізькою державною нотаріальною конторою 15 серпня 1998 року за реєстром № 1-2981. ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину після нього прийняла ОСОБА_8 , яка до цього часу спадщину не отримала і частка померлого у праві власності до цього часу є відкритою. ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . З довідки відділу реєстрації місця мешкання фізичних осіб Довгинцівської районної у місті ради від 12 серпня 2016 року № 524 їй (позивачу) стало відомо, що у домоволодінні зареєстровані, як у місці свого постійного мешкання, відповідачі у справі. Реєстрація відповідачів у домоволодінні відбулася у наступні терміни: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована у домоволодінні 25 вересня 2007 року; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована у домоволодінні 29 травня 2008 року; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована у домоволодінні ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований у домоволодінні 02 грудня 2012 року. На час реєстрації відповідачів у домоволодінні два співвласника домоволодіння були померлими ( ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ).

З огляду на викладене, просила припинити сервітут (право користування чужим майном) домоволодінням АДРЕСА_1 для: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , визнавши цих осіб такими, що втратили право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року позов задоволено.

Припинено право користування чужим майном шляхом визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції керувався тим, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 ніколи не були членами сім`ї позивача або членами сім`ї інших співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 та зареєструвалися за зазначеною адресою без згоди жодного з співвласників, впродовж останніх кількох років без поважних причин не мешкають за місцем реєстрації та передали дане домоволодіння у користування стороннім людям, у зв`язку з чим втратили право користування житловим приміщенням на підставі частини другої статті 406 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що думка решти співвласників домоволодіння щодо можливості проживання відповідачів в спірному житловому приміщенні не встановлювалась. Враховуючи, що позивач стала співвласником домоволодіння в 2010 році, нею пропущено строк позовної давності. Відповідачам дозволила проживати у будинку попередня власниця будинку, вони відносились до домоволодіння як їх житла та сплачували комунальні платежі. Наразі розглядається спір за позовом ОСОБА_3 про визнання права власності на спірне домоволодіння.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року скасовано, ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд керувався тим, що ОСОБА_2 не доведено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 користуються саме квартирою АДРЕСА_2 , співвласником якого є позивач. Також не доведено те, що факт реєстрації відповідачів у спірному домоволодінні перешкоджає позивачу здійснювати правомочності власника та користуватися власним майном. Відсутні докази того, що відповідачі чинять ОСОБА_2 перешкоди

у користуванні належною їй часткою у домоволодінні АДРЕСА_3 і вона не має можливості вселитися в будинок.

Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на території домоволодіння АДРЕСА_1 розташований житловий будинок «А-1», який складається із двох квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 з окремими входами до будинку.

Зазначене домоволодіння належало на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 (1/3 частина на підставі дублікату договору купівлі-продажу, посвідченого 08 липня 1982 року Четвертою Криворізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі № 1407) та ОСОБА_7 (2/3 частини на підставі свідоцтва на право на спадщину за заповітом, виданого Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою 15 липня 1998 року, реєстр № 1-2981).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якого спадщину прийняли ОСОБА_8 та ОСОБА_10

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 та після її смерті спадщину, яка складається із 1/6 частки домоволодіння, прийняла її донька ОСОБА_2 .

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17 серпня 2010 року, посвідченого Третьою Криворізькою державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-692, спадщину отримано ОСОБА_2 після смерті її матері ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , та яка складається з 1/6 частини житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому має такі характеристики: дерев`яний каркас, обкладений цеглою житловий будинок «А-1», житловою площею 72,5 кв. м, загальною площею 105,3 кв. м, дощаті сарай «Б», шл/лит гараж «Г», дощаті вбиральня «Ж», огорожа 1-4, водоколонка І, ІІІ.

У домоволодінні зареєстровані ОСОБА_3 з 25 вересня 2007 року, ОСОБА_1 з 29 травня 2008 року, ОСОБА_4 з 12 листопада 2010 року, ОСОБА_5

з 02 грудня 2012 року.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 15 жовтня 2019 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову про визнання за нею право власності за набувальною давністю на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відтак, вищезазначені статті передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а як вбачається з матеріалів справи відповідачі не є членами сім`ї позивача.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова ВСУ від 15 травня 2017 р. у справі № 6-2931цс16) право відповідачів на користування чужим майном (спірним домоволодінням) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Приймаючи до уваги, що відповідачі зареєструвалися за вищевказаною адресою без згоди жодного з співвласників та протягом останніх декілька років без поважних причин не мешкають за вказаною адресою та навіть передали у користування дане домоволодіння стороннім людям, вони втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України, тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності підлягає відхиленню, з огляду на наступне.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня

2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі

№ 6-709цс16, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 02 жовтня 2019 року у справі

№ 644/6646/14-ц (провадження № 61-4811св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачам дозволила проживати у будинку попередня власниця будинку, вони відносились до домоволодіння як їх житла та сплачували комунальні платежі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідачі не були членами сім`ї позивача або членами сім`ї інших співвласників будинку, зареєструвалися за адресою спірного домоволодіння без згоди жодного з співвласників, впродовж останніх кількох років в будинку не проживають.

Визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У спірних правовідносинах права позивача, як власника будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, та гарантовані ст.41 Конституції України.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова