Справа № 149/3023/20
Провадження №2/149/149/21
Номер рядка звіту 63
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.09.2021 р. м. Хмільник

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Павлюк О. О.,

при секретарі Зоріна О. Г.,

за участю:

позивача-відповідача ОСОБА_1 , його передсавника - адвоката Матяша Д. Ю.

відповідача-позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом вселення. Позов мотивований тим, що позивач зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 , в якому проживав разом з бабусею ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла, заповівши все своє майно відповідачу ОСОБА_1 . Після цього між сторонами почали виникати конфлікти з приводу користування будинком, відповідач змінив замки на вхідних дверях та господарських будівлях. Оскільки у будинку та допоміжних приміщеннях зберігаються особисті речі позивача, садовий інвентар, до якого він втратив доступ, звернувся до суду з вимогою усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом вселення його до будинку та передачі ключів від вхідних дверей.

23.02.2021 року відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву, у якому він проти задоволення позову заперечує, оскільки ОСОБА_5 з 2010 року не проживав у спірному будинку, під час користування будинком допускав його пошкодження, чинив перешкоди у доступі відповідачу до будинку, а сам відповідач як власник нерухомого майна є вільним у користуванні і розпорядженні ним. Проти позову заперечив.

23.02.2021 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 . З 2010 року зареєстрований у вказаному будинку відповідач там не проживає, участі в утриманні майна не приймає, пошкоджує його, чинить перешкоди у користуванні власнику. На підставі ст. 116 ЖК України, ст. 316, 317 ЦК України просить визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 15.03.2021 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним.

31.03.2021 року відповідачем за зустрічним позовом подано відзив, в якому він заперечує проти задоволення зустрічного позову, оскільки підстави для його задоволення не підтверджені належними доказами.

21.05.2021 року закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом, його представник позов підтримали, просили задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечували за обставин, викладених у письмовому відзиві.

Відповідач за первісним позовом, його представник проти задоволення первісного позову заперечили, зустрічний позов просили задовольнити з мотивів, викладених у ньому.

В судовому засіданні судом були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_4 повідомила, що ОСОБА_5 проживав у АДРЕСА_2 , засаджував город, свідок його регулярно бачила. Протягом останнього року він там теж проживав, в будинку є його речі. Свідок бувала в спірному будинку разом з ОСОБА_5 та іншими особами. Також свідок бачила, що ОСОБА_5 не міг зайти в будинок.

Свідок ОСОБА_7 повідомила, що вона - колишня дружина ОСОБА_5 , почала з ним зному проживати в травні 2020 року, за 2 роки до цього спільно вони не проживали. Вони разом протягом останнього року обробляли земельну діляну біля спірного будинку, ночували в ньому, зберігають одяг. Також повідомила, що між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 була домовленість, що ключі від будинку будуть знаходитись у вільному доступі, ОСОБА_5 має намір проживати в будинку. Вони приїжджали з чоловіком на кілька днів у будинок, ночували там, оплату комунальних послуг здійснювали влітку або восени.

Свідок ОСОБА_10 повідомив, що ОСОБА_5 і ОСОБА_1 є племінниками його дружини. ОСОБА_5 жив в будинку протягом останнього року і раніше кілька років, коли розійшовся з дружиною. Між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 є домовленість про обробіток городу біля будинку. Півтора року тому ОСОБА_1 забрав ключі від будинку і ОСОБА_5 приходив до свідка, коли не міг в будинок потрапити. ОСОБА_1 близько 2 років проживає разом з дружиною, ключі від будинку не повертає. Свідок проживає приблизно за 500 м від спірного будинку, допомагав копати картоплю на прилеглій земельній ділянці, у спірному будинку є також його речі.

Свідок ОСОБА_12 , який проживає по сусідству, повідомив, що вони з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та іншими особами проводили спільно час у спірному будинку восени минулого року. В будинку проживав ОСОБА_5 , але в нього забрали ключі. ОСОБА_5 з дружиною раз на 2 тижні приїжджають обробляти город біля будинку. Про зміст заяви від 06.11.2020 року (а.с.11) йому не відомо.

Свідок ОСОБА_14 , яка проживає по сусідству, доглядала ОСОБА_3 до її смерті. ОСОБА_1 жив у хаті, доглядав бабусю. Минулого року ОСОБА_5 обробляв город біля будинку, але не міг зайти в хату. Він і досі обробляє частину городу, як і свідок ОСОБА_14 , яка має відповідну домовленість з ОСОБА_1 . Рахунки на оплату комунальних послуг вона передавала ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_17 знає ОСОБА_5 і ОСОБА_1 з їх дитинства. ОСОБА_1 здійснював догляд за бабусею, проводив ремонт будинку, оплачував комунальні послуги. Після смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_5 забирав ключі від будинку, відвідував будинок. В цьому році на городі біля будинку свідок ОСОБА_5 не бачила.

Свідок ОСОБА_19 , яка є співмешканкою ОСОБА_1 , повідомила суду про їй відомо про конфлікт між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 з приводу користування будинком. Коли ОСОБА_1 з її батьком їздили обробляти город біля будинку, і будинок, і сарай були зачинені, ключів вони не мали. Комунальні послуги за будинок оплачувала вона або ОСОБА_1 . Восени 2020 року вона з ОСОБА_1 і ОСОБА_5 з дружиною збирали урожай з присадибної ділянки, однак між собою не спілкувалися. Крім того свідок повідомила, що ОСОБА_5 не хотів повертати ключі від будинку добровільно, і віддав їх ОСОБА_1 лише на вимогу дільничого і голови сільської ради. ОСОБА_5 , навіть перебуваючи всередині будинку, не відчиняв і не пускав ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_21 , який є тестем ОСОБА_1 , повідомив суду, що ОСОБА_1 оплачує електроенергію, газ, платить за землю, робить ремонт будинку, він же поніс всі витрати на поховання бабусі. Частину городу біля будинку обробляв ОСОБА_5 , який жив зі своєю дружиною, а коли між ними виникали конфлікти - їхав у с. Пустовійти у спірний будинок. ОСОБА_5 не хотів повертати ключі від будинку добровільно, і віддав їх ОСОБА_1 лише на вимогу дільничого і голови сільської ради. Коли свідок разом з ОСОБА_1 їздили обробляти город біля будинку, то не могли зайти в хату, бо не мали ключів.

Свідок ОСОБА_22 , яка на сьогодні є сільським старостою, повідомила, що тривалий час знайома і з ОСОБА_1 , і з ОСОБА_5 , і з їх покійною бабусею. ОСОБА_1 брав участь у догляді за бабусею, ОСОБА_5 навідувався до неї за життя рідко. Участь у похованні приймали участь і позивач, і відповідач. Свого часу ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_22 з приводу того, що ключі від вхідних дверей будинку не підходять, відчинити він двері не міг. Крім того свідок повідомила, що першим ключі від будинку почас забирати ОСОБА_5 , потім - ОСОБА_1 . ОСОБА_22 підтвердила, що дійсно видала довідку від 08.02.2021 року №49.

Оскільки судом безпосередньо були допитані свідки за клопотанням сторін, згідно зі ст.ст. 89-90 ЦПК України суд бере до уваги їх пояснення, надані в судовому засіданні, та відхиляє їх письмові пояснення, що містяться в матеріалах справи.

Суд, заслухавши учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.12.2020 року після смерті ОСОБА_3 є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 (а.с. 38-39, 59-60).

За вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_1 з 18.08.2005 року (а.с. 58), ОСОБА_5 з 25.05.1991 року (а.с. 3).

На день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 разом з нею були зареєстровані онуки - сторони по справі (а.с. 8-9). Згідно з інформацією, що надійшла на запит суду, ОСОБА_1 проживає без реєстрації в АДРЕСА_3 (а.с.23). Згідно довідки № 49 від 08.02.2021 (а.с. 40, копія) ОСОБА_5 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , з 2010 року за вказаною адресою не проживає.

Вирішуючи по суті існуючий спір, суд керується тим, що згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи (ст. 379 ЦК України) є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції. Згідно ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори» від 22 грудня 1993 року міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

У даному випадку спір виник між власником житлового будинку та його братом, які до смерті спадкодавиці - бабусі обох - проживали у будинку, з приводу користування вказаним житлом після смерті спадкодавиці. При цьому сторони були спільно зареєстровані у вказаному будинку на час відкриття спадщини.

В ході судового розгляду сторони посилались зокрема і на те, що на даний час між ними існує спір з приводу користування будинком, оскільки і позивач, і відповідач не втратили інтересу до користування вказаним житлом. Водночас між ними існує домовленість щодо користування прибудинковою земельною ділянкою, яку сторони у заздалегідь обумовлених частинах обробляють окремо і незалежно один від одного, однак право на урожай кожного з них від цих частин іншою стороною не заперечується.

Вирішуючи питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР Велика палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 дійшла наступного висновку. Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Позивачем за первісним позовом на обгрунтування позовних вимог додано копії квитанції за розподіл (доставку) природного газу та електроенергію та квитанції від 29.12.2018, 25.11.2019, 25.01.2019 (а.с. 92-98), однак з наданих доказів неможливо встановити, що такі витрати були сплачені і понесені саме позивачем. Особовий рахунок на оплату електроенергії виданий на ім`я ОСОБА_3 . Інших доказів на підтвердження понесення позивачем витрат на оплату комунальних послуг в спірному будинку суду не надано. Разом з тим сторонами в ході розгляду справи не заперечувалось, що вказаний будинок не є основним місцем проживання жодного із них, а періодично використовується для особистих цілей, в тому числі при обробітку прилеглої земельної ділянки.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні").

За обставин даної справи позивач за первісним позовом правомірно розраховує на використання для проживання житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки в ньому зберігаються його особисті речі, вказаний будинок є його зареєстрованим місцем проживання, і його вселення в нього відбулося за життя первісного власника - бабусі ОСОБА_3 за її згоди. Наявність у позивача іншого житла, в тому числі за місцем проживання його колишньої дружини, не може бути беззаперечною підставою для перешкод йому у користуванні спірним будинком, зважаючи на законність підстав для його вселення.

Суд відхиляє посилання відповідача за первісним позовом на зміст рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької областівід 24.06.2020 року (відзив, а.с. 36), оскільки належна копія зазначеного рішення відповідачем для дослідення суду не надана, а збирання доказів у даній категорії справ не є обов`язком суду.

Разом з тим, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Велика Палата ВС у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 визначила, що принцип jura novit curia зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи.

З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує? спірні відносини та прийняти рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні ?правовідносини.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Суд зобов`язаний надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти, встановлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Звертаючись до суду із первісним позовом, ОСОБА_1 сформулював позовну вимогу як зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні йому житловим приміщенням спірного будинку шляхом вселення у вказаний будинок та передачі ключів від дверей.

При цьому позивачем не враховано, що положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має власник майна. Негаторний позов за своєю суттю є способом захисту права саме власника, а не будь-якого іншого володільця.

Позивачем у негаторному позові є власник майна або особа, яка володіє майном на підставі інших прав на майно (титульний власник). До останніх належать як суб`єкти речових прав (наприклад повного господарського відання або оперативного управління), так і суб`єкти зобов`язальних прав, які пов`язані з володінням. Відповідачем у негаторному позові є особа, яка власними протиправними діями перешкоджає власнику здійснювати правомірність щодо користування чи розпорядження майном.

Таким чином, пред`явлення по суті негаторного позову до власника спірного будинку, суперечить самому змісту ст. 391 ЦК України.

Разом із тим, на підставі встановлених судом обставин і правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає, що право первісного позивача на користування будинком підлягає судовому захисту у спосіб, що передбачений п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України - шляхом зобов`язання відповідача припинення дій, які порушують таке право.

Що стосується вимог за зустрічним позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд враховує наступне.

Заявляючи відповідні позовні вимоги, позивач за зустрівчним позовом посилається у цілому на існування підстав, визначених ст. 116 ЖК УРСР та ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Статтею 116 ЖК УРСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ст. 405 ЦК України).

Поняття поважних причин є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. До таких причин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення дії. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій. Поважна причина - це обставина, яка діє на волю суб`єкта, з яким законодавець пов`язує звільнення цього суб`єкта від виконання покладених на нього обов`язків або від визначених законодавством негативних наслідків його поведінки.

Що стосується посилань позивача за зустрічним позовом на систематичне руйнування та псування житлового будинку, то вказані обставини не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду. Жодних належних і допустимих доказів на підтвердження вчинення таких дій ОСОБА_5 , в тому числі тих, що вказують на їх систематичність, використання будинку всупереч цільовому призначенню як житла, суду не надано.

Так само не встановлено, що відповідач за зустрічним позовом був відсутній у спірному будинку без поважних причин понад один рік, і таким чином виявив втрату інтеерсу до житла. В ході судового розгляду сторонами не заперечувалося, що після смерті бабусі і відкриття спадщини між ними періодично виникали конфліктні ситуації з приводу ключів від вхідних дверей будинку, які сторони з власних суб`єктивних причин на грунті особистих стосунків не повертали один одному. Сторони не заперечували, що восени 2020 року відповідач за первісним позовом ключі від вхідних дверей до будинку остаточно забрав і не повертав ОСОБА_5 . Вказані обставини свідчать про те, що відсутність останнього протягом тривалого часу у спірному будинку відбулося з причин, що не залежали від його вол.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач за зустрічним позовом, посилаючись як на підставу для звернення до суду із зустрічним позовом на приписи ч. 2 ст. 405 ЦК України, фактично спростовує власне твердження про те, що ОСОБА_5 не може вважатися членом сім`ї власника житлового будинку (відзив на первісний позов, а.с. 34).

Суд критично оцінює інформацію, викладену у довідці від 08.02.2021 № 49 про те, що ОСОБА_5 не проживає у будинку АДРЕСА_1 з 2010 року не проживає, оскільки це спростовується встановленими у ході судового розгляду доказами, в тому числі показаннями свідків, а також і поясненнями самих сторін, наданих суду.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

На підставі встановлених обставин, досліджених доказів, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати згідно зі ст. 133 ЦПК України складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем за первісним позовом при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 15), який підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Оскільки в ході розгялду справи позивачем за первісним позовом не надавався договір про надання правничої допомоги з адвокатом Матяшем Д. Ю., в якому відповідно до ст. 137 ЦПК України належить визначити розмір гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, відповідні судові витрати не підлягають відшкодуванню. Решту судових витрат слід залишити за сторонами.

На підставі ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 10, 15, 60, 88, 209, 213, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом вселення задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 припинити дії, які порушують право ОСОБА_5 на користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає в АДРЕСА_3 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстр. в АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 420,40 грн. пропорційно до задоволених вимог.

Решту судових витрат залишити за сторонами.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 01.10.2021 року.

Суддя Павлюк О. О.