справа № 570/2206/21
провадження № 2/570/992/2021
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

14 вересня 2021 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника адвоката Павлюк І.А.,

секретаря судового засідання Новоселецької М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне вул.C.Петлюри, 10/ в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

покликаючись на непроживання відповідачів, зареєстрованих у належному їй на праві власності 1/2 житлового будинку, іншим співвласником якого є третя особа, що створює їй перешкоди у здійсненні правомочностей як власника майна, позивач у поданій до суду 26 травня 2021 року позовній заяві просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі відзив на позов не подали, до суду жодного разу не з`явилися.

Позивач та її представник не заперечують проти заочного розгляду справи.

Сторін відповідно до ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов`язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторони, дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність відповідачів в порядку заочного розгляду.

Позивач в суді позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах.

По суті спору показала, що будинок АДРЕСА_1 має два входи, фактично поділений на дві частини, в одній з яких проживає сім"я її доньки ОСОБА_5 , а друга ремонтується. Інший співвласник - її рідний брат проживає у будинку, де вона проживає, вона піклується про нього, бо сім"я ОСОБА_5 часто їздять у Польшу, а він має вже поважний вік і тому не може жити сам у будинку. Її син ОСОБА_6 був прописаний у спірному будинку разом з дружиною ОСОБА_2 , їх донькою ОСОБА_3 та сином невістки від першого шлюбу, але останій знявся з реєстрації більше двох років тому. У спірному будинку сім"я сина ніколи не жили, а жили разом з нею. Син з невісткою стали жити окремо десь з 2011 року, онука в 1 клас пішла у школу вже в селі Кустин, де проживали свати, до яких невістка переїхала з дітьми. Згодом син розлучився, невістка з дітьми виїхала в Польщу, на поховання сина не приїзджали, декілька тижнів тому онука приїзджала до батька на кладовище, повідомляла її, що повертатися в Україну ні вона, ні невістка не планують.

Вона ніколи не перешкоджала ні невістці, ні онуці проживати у спірному будинку ні під час одруження з сином, ні після їх розлучення. Непроживання відповідачів є добровільним, вони ніколи не розглядали вказане житло як житло для свого проживання, жодних матеріальних витрат на його утримання ніколи не несли.

Її представник - адвокат Павлюк І.А., підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, показала, що реєстрація чужих для позивача осіб перешкоджає їй розпорядитися своїм майном. У попередній справі - цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до свого чоловіка - сина позивача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання їх дитини - другого відповідача підтверджується факт добровільного непроживання відповідачів за спірного адресою та окремого проживання сторін з початку 2012 року.

Суд, заслухавши їх пояснення, показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористалася правовою допомогою.

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25724379 від 30 березня 2010 року ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину /реєстр. № 2-403 від 20 березня 2010 року/ на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Інша 1/2 зазначеного житлового будинку належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_4 згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25724517 від 30 березня 2010 року на підставі свідоцтва про право на спадщину /реєстр. № 2-401 від 20 березня 2010 року/.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 09 жовтня 2020 року.

Факт непроживання відповідачів з 2012 року у 1/2 частині спірного будинку, яка належить позивачу, підтверджується Актом від 06 травня 2021 року, підписаного членами комісії ОСОБА_11 ОСОБА_12 та затвердженого сільським головою ОСОБА_13 .

Реєстрація відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному будинку підтверджується довідкою виконавчого комітету Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 13 травня 2021 року № 1021/02-13/21.

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 - сусіди по спірному житлі показали, що відповідачі та померлий син позивача у вказаному житлі ніколи фактично не проживали, а були лише зареєстровані, бо проживали у будинку позивача - по АДРЕСА_2 . У спірному житлі проживала і продовжує проживати сім"я доньки позивача та проживав раніше третя особа - рідний брат позивача - інший співвласник. Відповідачі виїхали з села ще з початку 2012 року, бо їх сім"я розпалася, і переїхали проживати до батьків ОСОБА_2 - в АДРЕСА_3. На похованні сина позивача вони не приїзджали. Їх село невелике, всього 80 дворів і всі один одного знають. Позивач ніколи не чинила відповідачам противу у їх проживанні у спірному житлі.

Відповідно до матеріалів цивільної справи № 1716/5243/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у позовній заяві, поданій 06 грудня 2012 року, позивач вказує, що останній рік проживають окремо, дитина проживає з нею по АДРЕСА_3 , при цьому з 29 червня 2004 року вона зареєстрована по АДРЕСА_1 .

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Зі змісту ст.5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. П.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, і добросовісність.

Згідно з ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

Згідно положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У рішенні ВСУ №825/1335/13-а від 01 березня 2016 року вказується, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до змісту ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. А тому в прохальній частині потрібно вказувати вимогу "позбавлення права користування житловим приміщенням".

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст.41 Конституції, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Відповідно до законодавства України таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст.405 ЦК, ст.156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК, ст.61 ЖК), членів його сім`ї (ст.816 ЦК, ст.ст.64, 160 ЖК) тощо. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст.ст.405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Законодавство розрізняє зняття з реєстрації особи, що є членом сім`ї власника та зняття з реєстрації особи, що не є членом сім`ї. Відповідно до норм Житлового кодексу України до членів сім`ї власника житлового приміщення належать: чоловік або дружина власника, їх діти та батьки; членами сім`ї власника жилого приміщення може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік за попереднім місцем проживання, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке, за своєю правовою природою, є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (ст.405 ЦК України). У п.39 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК). Проте, таке право зберігається виключно у разі його реалізації, тому що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. /постанови Верховного Суду від 10 січня 2019 року (справа 337/5264/17-ц), від 20 березня 2019 року (справа №161/2498/18).

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Із вимогами про усунення перешкод в користуванні житлом відповідачі не зверталися. Отже, відповідачі протягом тривалого часу не реалізовували своє право на житло та не довели належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами (ст.77-80 ЦПК України) існування у них перешкод протягом цього періоду для проживання у спірному будинку. Ніким не заперечується, що позивач є співвласником спірного житлового будинку, в якому зареєстровані відповідачі - дружина та дочка покійного сина позивача.

Відповідачі більше року спільно з позивачем - співвласником спірного житлового будинку не проживають, спільним побутом не пов`язані; всі витрати по догляду за житлом несе позивач, у спірному житлі не проживали ніколи. Однак відповідачі у добровільному порядку, шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації з реєстраційного обліку не знімаються, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду з позовом, оскільки така формальна реєстрація відповідачів створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном.

Грунтуються на матеріалах справи доводи позивача про те, що відповідачі добровільно переїхали проживати в будинок сватів, забравши при цьому всі свої речі. Протягом всього часу відповідачі жодним чином не допомагають як попередньому, так і теперішньому власникам утримувати в належному стані житлове приміщення, всі витрати по догляду за будинком несе позивач.

За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване її звернення до суду. Отже, позивач як співвласник нерухомого майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідачі добровільно відмовилися від користування чужою власністю. Позивачем належними доказами доведені підстави для зняття відповідачів з реєстрації. Відповідачами не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем, і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності. Отже, право відповідачів на користування чужим майном (спірним будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Враховуючи те, що відповідачі не проживають у вказаному житлі, а позивач є його співвласником, в якому відповідачі залишаються зареєстрованими і на час розгляду справи, позов підлягає до задоволення по суті.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Щодо порядку виконання рішення суду, то після набрання судового рішення законної сили позивачу необхідно звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: до виконавчого органу сільської, селищної або міської ради за місцезнаходженням житлового приміщення, або до центру надання адміністративних послуг за місцезнаходженням житлового приміщення, в якому зареєстрована особа.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у позовній заяві позивач не просить стягнути з відповідачів судові витрати, суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, що полягає у розгляді справи у межах заявлених вимог, не стягує з відповідачів понесені позивачем документально підтверджені судові витрати.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.263-265, 282 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Кодексу.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач 2: ОСОБА_3 , РНОКПП не відомий, місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення виготовлено 17 вересня 2021 року.

Суддя: Кушнір Н.В.