КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/5004/2021
У Х В А Л А

29 березня 2021 року місто Київ

справа № 367/1327/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

перевіривши виконання вимог ст.356 ЦПК України за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 27 травня 2020 року про визнання неподаною та повернення позовної заяви, постановлену під головуванням судді Карабаза Н.Ф. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 27 травня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 08 лютого 2021 року подав апеляційну скаргу.

12 лютого 2021 року Київським апеляційним судом направлено до Ірпінського міського суду Київської області запит про витребування справи №367/1327/20.

25 лютого 2021 року справа №367/1327/20 надійшла до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 березня 2021 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 27 травня 2020 рокубуло залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків вказаної апеляційної скарги протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали, а саме для зазначення інших поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 27 травня 2020 рокуза період 13 серпня 2020 року по 07 лютого 2021 року включнота зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

19 березня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява, в якій останній просив поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 27 травня 2020 року.

В обґрунтування підстав поважності пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали суду посилався на те, що апеляційний суд в ухвалі від 01 березня 2021 року протиправно прийшов до висновку що апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду від 27 травня 2020 року подана з пропуском встановленого законом строку без поважних причин. Такий висновок апеляційного суду протирічить нормам цивільно-процесуального законодавства і не грунтується на нормах чинного законодавства.

Вказував, що висновки апеляційного суду про те, що строк звернення до апеляційного суду з 13 серпня 2020 року пропущено без поважних причин протирічять чинному законодавству та без зазначення періоду дії карантину в цей період.

Зазначав, що поверненням без розгляду Ірпінським судом його позовної заяви про зменшення розміру аліментів завдано шкоду його та сина правам та інтересам, оскільки кошти на утримання сина стягуються на користь матері, а син фактично проживає з ним і знаходиться на його утримані. Фактично він змушений сплачувати кошти колишній дружині, яка проживає окремо від них з сином і які в подальшому не витрачаються на утримання сина.

Вважаю, що зазначені позивачем ОСОБА_1 причини пропуску строку є неповажними виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або оспорюються, створено перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Проте, право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року.

Як вбачається із матеріалів справи, оскаржувана ухвала постановлена суддею одноособово (а.с.11).

Згідно супровідного листа Ірпінським міським судом Київської областінаправлено на адресу ОСОБА_1 копію ухвали суду від 27 травня 2020 року разом з позовною заявою та додатками до неї (а.с.12). Однак конверт з ухвалою повернувся на адресу суду з відміткою «інші причини».

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 28 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з заявою, в якій просив поновити провадження у справі за його позовом з часу ухвалення незаконної ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 27 травня 2020 року з продовженням перебігу процесуальних строків.

У вказаній заяві ОСОБА_1 зазначав, що Ірпінський міський суд своєю ухвалою від 27 травня 2020 року його позовну заяву визнав неподаною та повернув позивачу.

Вказував на те, що ухвала Ірпінського міського суду від 27 травня 2020 року про повернення позовної заяви є незаконною і підлягає скасуванню.

А відтак, позивач ОСОБА_1 станом на 28 липня 2020 року знав про постановлення судом першої інстанції ухвали від 27 травня 2020 року, отже з цього дня підлягав відлік п`ятнадцятиденного строку для подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції від 27 травня 2020 року.

Разом з тим, 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-IX.

Підпунктом 3 пункту 12 розділу І вказаного Закону внесено зміни до розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, доповнивши пунктом 3 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 ЦПК України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

11 березня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу (COVID-19)» через спалах у світі коронавірусу з 12 березня до 03 квітня 2020 року в Україні було введено карантин, який продовжено до 24 квітня 2020 року згідно постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2020 року №255, а в подальшому - до 11 травня 2020 року згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року №291 та до 22 травня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 травня 2020 року №343, до 22 червня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392, до 31 липня 2020 року згідно постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року №500.

Згідно з п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року №731-IX, який набрав чинності 17 липня 2020 року, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» ГПК України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Отже, останнім днем для подання апеляційної скарги на вказану ухвалу суду є 12 серпня 2020 року, а апеляційна скарга подана до апеляційного суду 08 лютого 2021 року.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважав поважними причини пропуску строку на подання апеляційної скарги до 12 серпня 2020 року (включно).

На обґрунтування поважності пропуску строку на подання апеляційної скарги у період з 13 серпня 2020 року по 08 лютого 2021 року позивач вказував на те, що висновки апеляційного суду про те, що строк звернення до апеляційного суду з 13 серпня 2020 року пропущено без поважних причин протирічять чинному законодавству та без зазначення періоду дії карантину в цей період.

Зазначав, що поверненням без розгляду Ірпінським судом його позовної заяви про зменшення розміру аліментів завдано шкоду його та сина правам та інтересам, оскільки кошти на утримання сина стягуються на користь матері, а син фактично проживає з ним і знаходиться на його утримані. Фактично він змушений сплачувати кошти колишній дружині, яка проживає окремо від них з сином і які в подальшому не витрачаються на утримання сина.

Разом з тим, наведені позивачем ОСОБА_1 у заяві причини для поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження ухвали суду не дають достатніх підстав для визнання їх поважними, виходячи з наступного.

Так, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов'язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

З метою виконання процесуального обов'язку дотримання строку на апеляційне оскарження судових рішень, особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, в тому числі, спрямовані на підготовку апеляційної скарги, яка за своїм змістом і формою буде відповідати усім вимогам процесуального закону.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі №3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини також у справах «Науменко проти України» від 9 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов'язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, №17160/06 та №35548/06, § 34 від 21 грудня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз'яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

А відтак, доводи апелянта про те, що він вважає висновки апеляційного суду про те, що строк звернення до апеляційного суду з 13 серпня 2020 року пропущено без поважних причин протирічять чинному законодавству вважаю безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 станом на 28 липня 2020 року знав про постановлення судом першої інстанції ухвали від 27 травня 2020 року, отже з цього дня підлягав відлік п`ятнадцятиденного строку для подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції від 27 травня 2020 року.

При цьому, враховуючи положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-IX та в подальшому п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року №731-IX, який набрав чинності 17 липня 2020 року останнім днем для подання апеляційної скарги на вказану ухвалу суду є 12 серпня 2020 року, а апеляційна скарга подана до апеляційного суду 08 лютого 2021 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 23 листопада 2020 року позивач звертався до суду першої інстанції з заявою про надання дозволу для ознайомлення з матеріалами справи та 22 грудня 2020 року ознайомився зі справою (а.с.14).

Доводи ОСОБА_1 про те, що поверненням без розгляду Ірпінським судом його позовної заяви про зменшення розміру аліментів завдано шкоду його та сина правам та інтересам, оскільки кошти на утримання сина стягуються на користь матері, а син фактично проживає з ним і знаходиться на його утримані. Фактично він змушений сплачувати кошти колишній дружині, яка проживає окремо від них з сином і які в подальшому не витрачаються на утримання сина не свідчити про наявність особливих і непереборних обставин, за яких останній не подав апеляційну скаргу у передбачений законом строк та які б виправдали пропуск строку значної тривалості (більше ніж п`ять місяців).

Будь-яких інших поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали суду ОСОБА_1 не вказав та доказів на підтвердження цього не надав.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова невизначеність.

У § § 46, 47 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява №32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява №52854/99, § § 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України», заява №3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року).

Враховуючи вищезазначене, вважаю, що визначені позивачем ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є непереконливими, неповажними, оскільки апелянтом не надано доказів наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з подачі ним апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції.

ЄСПЛ зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення у справі «Воловік проти України» заява №15123/03, § § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» заяви, №17160/06 та №35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Таким чином, доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію позивачем своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема, вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 27 травня 2020 року апелянт не надав.

Згідно з ч.4 ст.357 ЦПК України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Пунктом 4 ч.1 ст.358 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження якщо скаржником у строк , визначений судом, не подано заяву про поновлення строку або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

А тому, виходячи з принципів, розумності, справедливості, рівності учасників судового розгляду, а також враховуючи принцип правової визначеності, вважаю, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 27 травня 2020 року подана з пропуском встановленого законом строку та наведені апелянтом підстави для поновлення пропущеного строку з урахуванням викладеного не є поважними, а тому пропущений строк не підлягає поновленню.

За таких обставин у відкритті апеляційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ст.358 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження в справі за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 27 травня 2020 року про визнання неподаною та повернення позовної заяви, постановлену під головуванням судді Карабаза Н.Ф. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: