"31" березня 2021 р.
Справа № 642/7909/19ц
2/642/607/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова (діє на підставі п.3 розділу ХІІ прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30.09.2016р.) у складі:
головуючого - судді Ольховського Є.Б.
при секретарі Алімурадовій Т.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом
ВСТАНОВИВ:
В листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав позов в якому сказав що він є спадкоємцем померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері - ОСОБА_2 , після якої залишилась спадщина житловий будинок АДРЕСА_1 . Оскільки нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину прохає від суду визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок «А-1» загальною площею 48,2 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м, погріб літ «ап», загальною площею 6,9 кв.м., сарай літ. «Г» загальною площею 10,1 кв.м., огорожу №1.» за адресою АДРЕСА_1 .
Ухвалою Ленінського р/с м. Харкова від 17.12.2019 року суддею ОСОБА_3 відкрито загальне позовне провадження.
Ухвалами Ленінського р/с м. Харкова від 14.01.20р., 03.03.20р.,31.07.20р. за клопотанням представника позивача витребовувались докази.

08.04.20р. представником ХМР подано відзив на позовну заяву згідно до якого вони позов не визнають та в задоволенні прохають відмовити за тих підстав що спадкове майно має статус самовільної забудови на земельній ділянці що не виділялась під забудову.

10.04.20р. цивільну справу прийнято до провадження суддею Ольховським Є.Б. в зв`язку з відпусткою ОСОБА_3 по догляду за дитиною.

31.07.20р. в судовому засіданні подано заяву про зменшення позовних вимог за якою позивач прохає визнати за ним право власності на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 48,2 кв.м житловою площею 29,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 26.01.21 р. закрито підготовче судове провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судове засідання представник позивача з`явилась. Уточнений позов підтримала. Зазначила що єдиними доказами на підтвердження статусу спірного майна як не самовільної забудови є домова книга, витяг з рішення ХМР про перейменування АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1 від 10.04.13р. та копія технічного паспорту на газифіковану квартиру в АДРЕСА_3 .

Представник ХМР до судового засідання не з`явився. Про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Враховуючи наявність в матеріалах справи письмового відзиву суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача на підставі наявних доказів.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає що позов задоволенню не підлягає за відсутності належних та допустимих доказів.

Судом встановлено що 08.06.2017 року державним нотаріусом 5-ї Держнотконтори м. Харкова винесено постанову про відмову позивачу у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої матері ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 за відсутності правовстановлюючих документів про належність майна спадкодавцеві на день його смерті а саме на ІНФОРМАЦІЯ_1 (с.с.27-28).

Суд повністю погоджується з запереченнями відповідача викладеними у відзиві на позов що згідно даних відділу збереження технічної документації Комунального підприємства Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, інвентаризаційна справа на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не заводилась, не обліковується, та до відділу збереження технічної документації КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради станом на 20.02.2020р. не надходила» .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного СУДУ від 04.04.2019 у справі № 750/4445/17 зазначено, що внаслідок самочинного будівництва спірний будинок втрачає тотожність з тим, який був отриманий у власність та здійснення особою самочинного будівництва не породжує в неї права власності на таке майно.

Відповідно до ст. 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими гами, і призначена для постійного у ній проживання.

Згідно із ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними зрушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до пункту 6 Пленуму право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз`яснень, наданих у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду вільних справ про спадкування» вказано, що порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями державними приймальними або державними технічними;

по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Для будівництва (реконструкції) зазначеного житлового будинку позивачем до суду необхідно було надати дозвільні документи, проектно-кошторисну документацію, декларації Інспекції ДАБК про початок виконання та закінчення будівельних робіт.

Матеріали справи містять відповідь департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 13.06.2019 № 8973/0/226-19 на адвокатський запит (адвокат Рибак Я.В.) щодо надання інформації стосовно житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_4 .

У своїй відповіді департамент територіального контролю Харківської міської ради зазначає наступне: «Відповідно до інформації Департаменту земельних відносин Харківської міської ради запитувана інформація у Департаменті відсутня. Звернень щодо оформлення значеної земельної ділянки Департаментом не отримувалось, рішення на розгляд Харківської міської ради не готувалося» (с.с.19-20).

Так, відповідно до ст. З Закону України «Про правонаступництво України», Закони Української PCP та інші акти, ухвалені Верховною радою Української PCP, діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України.

На час прийняття побудови будинку, який зазначено у характеристиках будинку технічного паспорту від 16.08.2019р. , який надано позивачем до суду (с.с. 52-58), діяв Земельний кодекс УСРР, прийнятий З сесією Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету VI скликання жовтня 1922 року (надалі - ЗК УСРР).

Згідно ст. 146, ст. 147 ЗК УСРР із виданням нього Кодексу усі землі в межах існуючої міської межі визнаються міськими землями, які знаходилися у віданні Міської Ради до 1 серпня 1922 року.

Главою III ЗК УСРР був встановлений порядок справ по землеустрою.

Статтею 187 ЗК УСРР було визначено, що складення проекту землеустрою має враховувати детально та точне зазначення місць відводу земель учасникам землеустрою, і з відображенням відводу земель на проектному плані землеустрою. Проектовані межі земель зазначаються на місці тимчасовими знаками, а при відсутності спорів та скарг закріплюються стійними межовими знаками.

Складений проект землеустрою надається сторонами на плані і в натурі із складенням особливого протоколу (ст. 188 ЗК УСРР).

Таким чином, документами, які підтверджують відвід земель згідно чинного на той час законодавства є: проект землеустрою, в якому повинно бути детально та точно зазначено місце відводу та відображення відводу на проектному плані, протокол; закріплення меж відведеної земельної ділянки постійними або тимчасовими межовими знаками.

Відповідно до Закону Української PCP від 08 липня 1970 року «Про затвердження Земельного кодексу Української PCP» втратив чинність Земельний кодекс УСРР, прийнятий З сією Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету VI скликання 16 жовтня 1922 року.

Згідно ч. 4 ст. 10 Земельного кодексу Української PCP від 08.07.1970 року (далі - ЗК PCP 1970 року) Міські Ради депутатів трудящих, їх виконавчі комітеті в межах міста надають в користування, а також вилучають земельні ділянки для державних або громадських потреб відповідно до статей 16, 37, 38 цього Кодексу.

Статтею 16 ЗК PCP 1970 року встановлено, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.

Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад депутатів трудящих в порядку, встановленому законодавством Союзу PCP і Української PCP.

Порядок відведення земельних ділянок був врегульований Положенням про порядок відведення земельних ділянок для державних або громадських потреб, затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 20 листопада 1970 року № 591 (із наступними змінами та доповненнями, внесеними постановою Ради Міністрів УРСР від 12.12.1983 р. 504).

Пунктом 3 цього Положення також було визначено, що розробку проектів земельних ділянок, перенесення їх в натуру і виготовлення документів на право користування землею виконують філіали (відділення) республіканського проектного інституту по землевпорядкуванню «Укрземпроект» Міністерства сільського господарства УРСР.

Затверджений у встановленому порядку проект відведення земельної ділянки переноситься в натурі філіалом (відділенням) інституту «Укрземпроект» за договором з підприємством, організацією, установою (п. 22 Положення), а згідно п. 24 цього Положення відведена земельна ділянка закріплюється в натурі межовими знаками встановленого зразка.

Статтею 4 ЗК РСР 1970 року були визначені види цільового призначення земель: землі сільськогосподарського призначення, надані у користування колгоспам, радгоспам та іншим землекористувачам для сільськогосподарських цілей; землі населених пунктів; землі промисловості, транспорту, курортів, заповідників та іншого несільськогосподарського призначення; землі державного лісового фонду; землі державного водного фонду; землі державного запасу.

Відповідно до ст. 20 ЗК РСР 1970 року землекористування засвідчується державними актами на право постійного користування землею. Форми актів встановлюються радою Міністрів СРСР.

З 15 березня 1991 року був введений в дію Земельний кодекс УРСР від 18 грудня 1990 року (далі - ЗК УРСР 1990 р.), який передбачав, що розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають користування та вилучають їх (ст. 3), а суб`єктами права державної власності на землю згідне вимог ст. 4 цього Кодексу є: Верховна Рада України, Верховна Рада Республіки Крим, обласні районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їй територій.

Статтею З цього Кодексу був визначений склад земель відповідно до цільового призначення: землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); землі промисловості, транспорту, зв`язку оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу.

Віднесення земель до зазначених категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої проводиться органами, які приймають рішення про надання цих земель у володіння або користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історично культурного та іншого призначення (ч. З ст. 4 Кодексу).

Згідно ст. 7 ЗК УРСР 1990 року користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установлено строку.

Відповідно абз. 6 ч. 5 ст. 7 Земельного кодексу України від 1990 року - у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають державній власності організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу, для потреб оборони.

Статтею 17 ЗК УРСР 1990 року визначено, надання земельних ділянок у володіння або користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі рішення відповідної ради народних депутатів. У рішеннях про надання земельних ділянок у володіння і користування вказується мета, для якої вони відводяться.

Відповідно ст. 22 ЗК УРСР 1990 року - право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями ме: земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Частиною 1 ст. 23 ЗК УРСР 1990 року встановлено, що право власності або прав постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Після набуття чинності Земельного кодексу УРСР від 1990 року, земельна ділянка надається в постійне користування на підставі рішення уповноваженого на це органу влади, а право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМ України від 12.01.1993 року № 15, державний земельний кадастр містить відомості про природний, господарський стан та правовий режим земель з метою раціонального використання та охорони земель, регулювання земельних відносин, землеустрою, а також включає дані реєстрації права користування землею, обліку та якості земель тощо.

З 1 січня 2002 року набув чинності Земельний кодекс України віл 2 і жовтня 2001 року далі - ЗК України 2001 р.), статтею 12 якого визначені повноваження сільських, селищних, міських рад, у тому числі щодо надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Частиною 3 ст.126 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Згідно до наведених положень Земельного кодексу УРСР від 16.10.1922 року, Земельного кодексу Української PCP від 08.07.1990 р., Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, Земельного кодексу України від 21.10.2001 року дає підстави зробити висновок, що майнові права (в т. ч. право користування) відносно конкретно визначеної земельної ділянки виникають у будь-якої особи лише з моменту вчинення повноважним органом дій щодо визначення такої земельної ділянки в натурі і посвідчуються певним правоустановчим документом, що має законодавчо встановлену назву, форму та зміст.

Будь-які інші документи, що не визначені законом як такі, що посвідчують (засвідчують) виникнення прав щодо певної земельної ділянки не створюють юридичних наслідків для особи по відношенню до відповідної земельної ділянки.

Позивачем не надано суду документів (технічної документація, проекти землеустрою, акти на право користування землею, закріплення земельної ділянки межовими знаками, цільове призначення земельної ділянки), які б у відповідності з чинного земельного законодавства доводили б позовні вимоги.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим

Кодексом.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи,і,які у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести саме позивач є : законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його

безперервність.

Суд відхиляє доводи представника позивача щодо визначення домової книги як належного та допустимого доказу введення будинку до експлуатації на виділеній для цієї мети земельній ділянці оскільки це не ґрунтується на положеннях діючого законодавства. Додана до технічного висновку ПП «Спецстройпрект -1» ксерокопія технічного паспорту на газифіковану квартиру є неналежним доказом оскільки належним чином не завірена ( с.с. 72). Рішення ХМР № 211 від 10.04.2013р. про зміну та порядкування адрес об`єктів нерухомого майна на території що включена до меж міста Харкова не свідчить про надання спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 під забудову ОСОБА_4 (бабусі позивача) а в наступному ОСОБА_5 (матері позивача) ( с.с. 21-22).

З огляду на наведене суд вважає що позивач не довів належними та припустимими доказами свої позовні вимоги.

Судові витрати залишаються за позивачем оскільки суд в позові відмовляє.

На підставі викладеного , керуючись ст.ст. ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 344, 376,380 ЦК України, ст.126 ЗК України, ст.ст.146,147,187,188 ЗК УСРР -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Згідно до ч. 11 ст. 272 ЦПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Повне рішення виготовлене 31.03.21р.

Суддя Є.Б. Ольховський