ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2632/21 Справа № 211/1227/20 Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа- Відділ реєстрації місця проживання громадян виконкому Довгинцівської районної у місті Кривому Розі

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2020 року, яке постановлено суддею Хлистуненко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області повний текст судового рішення складено 30 листопада 2020 року,-

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Довгинцівської районної у місті Кривому Розі ради про оголошення фізичної особи померлою.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 23.02.1996 року між позивачем та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем м. Торез Донецької області було укладено шлюб. У 21.07. 2003 році сторони перебуваючи у шлюбі придбали у власність відповідно до договору дарування (по Ѕ частині кожен) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2010 року, шлюб між сторонами розірвано. В 2010 році після розірвання шлюбу ОСОБА_3 поїхав з м. Кривого Рогу до м. Донецьк та до теперішнього часу не повертався. У зв`язку з цим вона у серпні 2016 року, у вересні 2019 року та у січні 2020 року зверталася до Довгинцівського відділення поліції КВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про розшук та встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 . Проте, отримала відповіді, що місцезнаходження ОСОБА_2 встановити не вдалося. На теперішній час у вищезазначеному будинку зареєстровані заявниця та її син ОСОБА_4 . При цьому вона не може зареєструвати у належній їй частині будинку свою доньку та онуку, оскільки необхідна згода іншого співвласника будинку, а саме: ОСОБА_2 . Вважає, що її колишній чоловік ОСОБА_2 на теперішній час є померлим. Так як, з 2010 року і до теперішнього часу його місцеперебування та місцезнаходження не відоме.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 20 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції не об`єктивно та одностороннє дослідив докази про справі.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач тричі, в 2016 році, в 2019 році та в 2020 році зверталася з письмовими заявами до Довгинцівського відділення поліції, щодо зниклого ОСОБА_2 на що отримала відповідь, що місцезнаходження ОСОБА_2 встановити не вдалося.

Окрім того, скаржник зазначає, що заява про зникнення фізичної особи, є лише однією з підстав, для відкриття поліцією кримінального провадження, проте - не є обов`язком, адже кримінальне провадження відкривається за певних обставин, підстав та ознак вчинення кримінального правопорушення, передбачених Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України. Адже в заявах позивача не йдеться про обов`язкове вчинення злочину, щодо ОСОБА_2 .

Суду першої інстанції надано всі можливі докази, щодо зникнення та відсутності ОСОБА_2 протягом останніх 10 років, суд першої інстанції не об`єктивно та одностороннє дослідив докази про справі, та виніс неправомірне рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Судом встановлено, що 23.02.1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, Торезьким відділом реєстрації актів громадського стану, про що зроблено запис №70 (а.с.8).

У період шлюбу на підставі договору дарування від 21.07.2003 року придбали домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.08.2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної власності по Ѕ частки(а.с. 10)

Рішенням Довгинцівського суду від 09.11.2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.13).

Згідно довідок №7630 від 29.08.2016 року, № 48.2/2/-8542 від 25.10.2019 року та довідки №48.2/2-1301 від 12.02.2020 року виданих Довгинцівським ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області, зазначено, що ОСОБА_1 зверталася до СКП Довгинцівського ВП КВП ГУНП в Дніпроперовській області з приводу свого колишнього чоловіка гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , та який у 2009 році виїхав до м. Донецьк та не повернувся. Було встановлено, що гр. ОСОБА_2 , був виписаний з місця мешкання у 2009 році. При перевірці за наявними обліками гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інформації щодо встановлення місцезнаходження останнього отримано не було ( а.с. 14,15,16).

Згідно інформації ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» від 01.06.2020 року у період з 01.02.2014 р. по теперішній час, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до підприємства не звертався (а.с. 48).

Згідно інформаційної довідки КПТМ «Криворіжтепломережа» від 03.06.2020 року, перевіркою баз звернень громадян за 2012-2020 роки встановлено, що звернення від ОСОБА_2 у групу по роботі зі зверненнями громадян, не надходило (а.с. 50).

Згідно відповіді Довгинцівського районного у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 27.05.2020 року за №1251/14.10-35, відсутні актові записи про народження, шлюб, розірвання шлюбу, смерть з 2010 року по теперішній час на громадянина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.52).

У відповіді Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 02.06.2020 року №48/8-2-1388, у провадженні слідчих підрозділів Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області, зазначено, що кримінальні провадження, в яких учасником є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні (а.с.62).

Відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державна прикордонна служба України, за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», відомостей про перетинання державного кордону України у період з 26.05.2015 року по 26.05.2020 року громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в базі даних не виявлено (а.с.63).

Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області, надано відповідь про відсутність інформації про доходи гр. ОСОБА_2 з 2014 року (а.с. 69-70).

В повідомленні Довгинцівського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області від 04.06.2020 року за №48.2/2.4135, зазначено, що гр.. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розшуку Довгинцівським ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області не перебував та не перебуває. Кримінальних проваджень у відношенні останнього в Довгинцівському ВП КВП не має (а.с.72)

Згідно відповіді Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради від 28.05.2020 року №8/21-2246, за даними реєстру територіальної громади станом на 27.05.2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як зареєстрований на території Довгинцівського району не значиться (а.с.85).

Відповідно до відповіді з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції від 17.07.2020 року №1506/4, гр.. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованим на території Дніпропетровської області або знятим з реєстраційного обліку не значиться (а.с.100).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів смерті громадянина ОСОБА_2 , а сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції з огляду не наступні обставини.

За правилами ч.1 ст.46 ЦК України, фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до частини 3 вказаної вище статті, фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.

Згідно з частиною 4 вказаної вище статті, порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до ст.306 ЦПК України, у заяві про оголошення фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Згідно п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" передбачено, що на відміну від факту смерті особи, який встановлюється судом за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин, громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, зазначених у Цивільному кодексі України, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина, коли немає доказів про факт його смерті. У цих справах суд визнає днем смерті громадянина, оголошеного померлим, день його гаданої смерті, якщо він пропав без вісті за обставин, які загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, а в інших випадках днем смерті вважається день набрання законної сили рішення суду про оголошення громадянина померлим.

Оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть даної особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявником не доведено обставин та не надано об`єктивних даних, які б давали суду беззаперечні підстави зробити вірогідне припущення про смерть громадянина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у зареєстрованому місці його проживання чи фактичному місці проживанні, не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою.

Крім того, на думку колегії суддів, визнання особи померлою є крайньою мірою, передчасно обраним заявниками способом захисту своїх прав, та потребує встановлення всіх об`єктивних обставин, що стали передумовою для такого звернення, з метою уникнення в подальшому негативних наслідків щодо переходу майнових прав особи, оголошеної померлою, у разі її появи.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, викладеними в оскаржуваному судовому рішенні щодо відмови у задоволенні позовних вимог, які судом належним чином обґрунтовані та узгоджуються з нормами матеріального права та процесуального законодавства України.

Колегією суддів, під час перегляду справи в апеляційному порядку, не були встановлені передбачені законодавством обставини для визнання громадянина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлим.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивачем обставин справи та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається заявник у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 20 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: