Справа № 755/5752/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Передрій І.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

представник заявника - адвокат Гайдамаченко Т.П.,

заінтересована особа - не з`явився,

представник заінтересованої особи - адвокат Черняк О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису.

Згідно заявлених вимог, заявник просить суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк 6 місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав: заборонити перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань не менше ніж 100 метрів до місця проживання (перебування) інших місць частого відвідування ОСОБА_1 .

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що заявник є бабусею заінтересованої особи, з яким проживають в одній квартирі. Заявник зазначає, що ОСОБА_2 постійно її ображає, свариться, штовхається та кидається до неї битися, здійснює психологічне та фізичне насилля. Також заявник вказує, що іншого житла не має, вимушена проживати у своїх знайомих. 24 березня 2021 року заявнику в черговий раз довелось викликати працівників поліції з приводу влаштованого ОСОБА_2 скандалу, які склали терміновий заборонний припис стосовно кривдника. Крім того, на думку заявника, протиправна поведінка

ОСОБА_2 підтверджується показаннями свідків при розгляді справи про адміністративне правопорушення №755/12677/20. З метою здійснення дієвого та ефективного способу захисту від повторного вчинення домашнього насильства щодо заявника, а також з метою збереження її життя та здоров`я, вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_2 обмежувальний припис.

Відповідно до ч.1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі.

Заявник ОСОБА_1 та її представник - адвокат Гайдамаченко Т.П. в судовому засіданні підтримали заяву та просили її задовольнити в повному обсязі.

Заявник ОСОБА_1 суду пояснила, що вона не має сил жити з онуком - ОСОБА_2 , який позиціонує себе, як хазяїн квартири. В квартирі проживають заявник, дружина сина заявника - ОСОБА_3 , а також ОСОБА_2 зі співмешканкою та їх спільною дитиною. Наразі заявник в квартирі не проживає. ОСОБА_2 не дозволяє заявникові закривати двері до її кімнати, ображає ОСОБА_3 та погрожує останній. Дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_4 свариться на заявника, 10 березня 2021 року розпочала конфлікт. Оскільки ОСОБА_2 кричав: «я вас повбиваю», була викликана поліція 10 березня 2021 року. Також ОСОБА_2 висловлювався нецензурною лайкою. Під час конфлікту або ОСОБА_2 або його співмешканка штовхнули заявника, хто точно не знає. Крім того, ОСОБА_2 змінив замки до поштового ящика, зірвав камери відеоспостереження заявника. Хоча заявник має доступ до квартири, проте проживає за іншою адресою через поведінку ОСОБА_2 та його цивільної дружини. Зазначила, що обізнана про трагедію, що сталася із сином співмешканки ОСОБА_2 . Також пояснила, що це вже не перший конфлікт, у 2020 році ОСОБА_2 штовхав заявника.

Представник заявника - адвокат Гайдамаченко Т.П. в судовому засіданні надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заяві та додатково зазначила, що в заяві описка щодо дати події, зафіксованої в тимчасовому заборонному приписі від 14 березня 2021 року, а заявник також помилилась із датою. Оскільки заявник особа похилого віку, то підписала пояснення, які їй надали працівники поліції.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Черняк О.О. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, подала заперечення на заяву про видачу обмежувального припису, долучені до матеріалів справи, в яких зазначено, що заява є необґрунтованою, неконкретизованою в другій частині вимог, а викладені обставини нічим не підтверджуються. Разом з ОСОБА_2 мешкає його малолітня донька. Зазначено, що заявником не надано жодного доказу здійснення насильства чи погроз, а в тимчасовому заборонному приписі зазначено: посварилися, словесна перепалка, тобто зафіксовано вербальний конфлікт за участю обох сторін. Вказано, що справжнім наміром даної заяви є обмеження заінтересованої особи в користуванні своєю власністю. Крім того, в березні 2021 року ОСОБА_2 перебував у стресовому стані внаслідок смерті сина цивільної дружини. Зазначено, що заявник постійно знаходить приводи для звернення до суду стосовно свого онука, адже не зважаючи на те, що ОСОБА_2 дбайливо користується спільною власністю та несе тягар утримання майна, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до нього з позовом про стягнення коштів на утримання майна. Заявником не доведено наявності підстав для видачі обмежувального припису, який би позбавив ОСОБА_2 права користуватися своєю власністю та проживати разом з дитиною. В судовому засіданні представник надала пояснення аналогічні доводам викладеним у запереченнях та додатково пояснила що фактично між сторонами існує конфлікт з приводу власності. Квартира є єдиним житлом ОСОБА_2 , в якій він проживає з цивільною дружиною та дитиною. Наголосила на відсутності доказів реальної загрози. Заявник сама влаштовує конфлікти, які є житловими, а не сімейними, оскільки учасники справи хоча і є біологічними родичами, проте спільного господарству не ведуть.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і її вирішення, суд приходить до наступного.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу IV «Окреме провадження» ЦПК України.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - дід (баба) та онук (онука).

В ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема:

- домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;

- психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

- фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.- кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

- обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;

- особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

- оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. (ч.2 та ст. 26 Закону)

У п. 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч.1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі

№ 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20) та від 10 лютого 2021 року у справі

№ 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України)

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення учасникам справи їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

За змістом ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висуваючи вимогу про видачу обмежувального припису стосовно кривдника - ОСОБА_2 , заявник посилається на наявність обставин, які доводять застосування до неї особисто психологічного та фізичного насильства, а саме: постійних образ, приниження, сварок, штовхання, намагання битися, через агресію та жорстокість ОСОБА_2 заявник побоюється за своє життя.

Частиною 2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальними приписами визначаються, зокрема, такі заходи тимчасового обмеження прав кривдника, як заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою.

Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та з єдиного державного реєстру судових рішень, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва

від 08 лютого 2021 року задоволено позов ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю, встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , а саме: - виділено ОСОБА_3 у користування окрему житлову кімнату площею 12,4 кв.м.; - виділено ОСОБА_1 у користування окрему житлову кімнату площею 17,0 кв.м.; - виділено ОСОБА_2 у користування окрему житлову кімнату площею 8,3 кв.м., залишено в загальному користуванні співвласників квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 місця загального користування: кухню площею 7,4 кв.м, ванну кімнату площею 2,6 кв.м, вбиральню площею 1,0 кв.м, коридори площею 10,5 кв.м.

Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 27 січня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення порушень права на приватне життя та відшкодування моральної шкоди.

Вказаним рішенням суду встановлено, що після вселення до спірної квартири

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають в конфлікті та між ними склалися неприязні стосунки, що не потребує доказування в силу ст. 82 ЦПК України.

Крім того, з показань учасників справи вбачається тривалий конфлікт з приводу користування квартирою між заявником ОСОБА_1 , дружиною сина заявника - ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_2 та його цивільною дружиною - з іншого.

При цьому, надаючи пояснення в судовому засіданні, ОСОБА_1 акцентувала увагу на тому, що сварки в неї здебільшого виникають з дружиною заінтересованої особи на побутовому ґрунті.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 ЦК України)

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Оцінивши наявні у справі докази, суд вважає доведеними обставини, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 та проживають у вказаній квартирі, що встановлено вищезазначеними рішеннями суду.

Крім них в квартирі проживає дружина сина заявника - ОСОБА_3 , а також цивільна дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_4 з їх спільною донькою, остання зареєстрована у вищевказаній квартирі.

Доказів, які мали б свідчити про наявність у заінтересованої особи іншого житла, придатного для проживання, матеріали справи не містять.

При цьому судовим рішенням ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 встановлений порядок користування квартирою, яка перебуває в їх спільній частковій власності.

Виходячи із загального обсягу доказів, які долучено заявником разом із заявою про видачу обмежувального припису та досліджених в судовому засіданні, суд приводить до висновку, що заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї особисто внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.

Так, сам факт звернення заявника до органів поліції та видача термінового заборонного припису від 14 березня 2021 року (а.с.7) свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, оскільки зміст даного припису не містить як викладення обставин вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявника так і зазначення доказів такого насильства, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня

2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня

2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20) та від 10 лютого

2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Крім того, в поясненнях, наданих поліції 14 березня 2021 року, ОСОБА_1 лише зазначила про конфлікт з ОСОБА_4 з приводу розподілу майна та вказала, що бувають конфлікти з ОСОБА_2 .

На час розгляду даної справи відсутня інформація про доведення у встановлений законодавством спосіб протиправних дій ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Що стосується посилань заявника на показання свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , допитаних під час розгляду справи про адміністративне правопорушення (справа №755/12677/20), то у вказаній справі в домашньому насильстві обвинувачувався

ОСОБА_3 - інший співвласник квартири, який є сином заявника та батьком заінтересованої особи. При цьому, у заявника, її сина та невістки з одного боку та у заінтересованої особи з родиною - з іншого, склались триваючі неприязні стосунки, отже показання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (невістки заявника) в даному провадженні не можуть бути безумовним доказом вчинення ОСОБА_2 до заявника домашнього насильства, тим більше, що діяння, в якому обвинувачувався ОСОБА_3 мало місце 28 серпня 2020 року.

За змістом положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Щодо обраного заходу тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків шляхом заборони перебувати в місці спільного проживання із заявником, то застосування такого заходу фактично призведе до порушення конституційних прав ОСОБА_2 на житло та вільне користування майном.

Що стосується другого обраного заходу обмежувального припису, слід зазначити, що визначені заявником заходи тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків шляхом заборони наближатись на визначену відстань до місця проживання (перебування) інших місць частого відвідування заявника, то визначений спосіб захисту не конкретизований, а тому не зможе бути виконаним у порядку виконання рішення суду, у разі доведення обставин, які переконливо свідчать про необхідність вжиття обмежувальних заходів відносно кривдника шляхом видачі обмежувального припису.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч.3 ст. 26 цього Закону).

Вказані ризики також не доведені заявником.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 психологічного та фізичного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, тому заява ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», статями 258, 259, 263-265, 293, 294, 3501-3508 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

У задоволені заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_8 , про видачу обмежувального припису - відмовити.

Копії повного рішення суду вручити учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення. Учасникам справи, які не були присутні у судовому засіданні, копію рішення суду надіслати рекомендованим листом з повідомленням про вручення негайно, але не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

С у д д я