Номер провадження: 22-ц/813/1412/21
Номер справи місцевого суду: 515/1070/19
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С.В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 24 січня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

15 липня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» в особі свого представника а довіреністю Кіріченко В.М. звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що 15.02.2011 р. між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір без номера, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керується п.2.1.1. 2.3, п.2.1.1.2.4 Договору, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Відповідно до п.1.1.7.11 Договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. АТ КБ "ПриватБанк" свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитним коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Станом на 25.06.2019 р. заборгованість відповідача перед АТ КБ "ПриватБанк" складає 14946,47 грн., з яких: заборгованість за тілом кредита 4935,38 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредиту 2959,46 грн.; заборгованість нарахованої пені за прострочення зобов`язання 5063,70 грн.; заборгованість нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 800 грн., а також штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 687,93 грн.

На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк». Зазначену вище суму позивач просив стягнути з відповідача.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

ОСОБА_1 надав відзив на позовну заяву, в якому не визнав позовні вимоги. Не заперечуючи того, що він отримав банківську картку в АТ КБ "Приватбанк", проте її призначення - для отримання платежів. Анкету-заяву заповнював працівник банку, але в цій анкеті-заяві відсутня інформація про те, в якій сумі встановлено кредитний ліміт і чи його взагалі встановлено. До позовної заяви не додано документів, які б підтверджували факт встановлення кредитного ліміту, про який йдеться у позовній заяві. Крім того, на час отримання картки він не досяг повноліття, а видача кредиту неповнолітньому без погодження батьками забороняється. Його батьки на отримання ним кредиту погодження не надавали. Вважав позовні вимоги надуманими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 24 січня 2020 року відмовлено в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтвержується підписом заяві.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скрагу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив мотивовано тим, що позивачем у суді першої інстанції не підтверджено факт отримання кредитної картки.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 11 жовтня 2021 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення оскаржується лише в частині не задоволених позовних вимог, а тому підлягає перегляду лише в цій частині.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що з копії анкети-заяви № б/н від 15.02.2011р. вбачається, що відповідач виявив бажання оформити на своє ім`я в ПАТ КБ «Приватбанк» дебетову особисту картку. У вказаній заяві відсутня позначка у графі «Платіжка картка «Універсальна», а також відсутній будь-який розмір бажаного кредитного ліміту та відсотків за користування кредитом (а.с. 9).

У силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Перевіряючи доводи відповідача щодо невизнання позову, суд першої інстанції дійшов правильних висновків.

Як вбачається з анкети-заяви, копію якої позивачем долучено до матеріалів справи, дійсно отримав дебетову особисту картку.

У матеріалах справи в наявності копії: паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 (а.с. 26) та паспорту серії НОМЕР_2 , виданого 02.10.19р. органом № 5146 (а.с.59), відповідно до яких ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказана інформація відображена також і в анкеті-заяві.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції доречно констатував, що на момент підписання анкети-заяви № б/н від 15.02. 2011 р. відповідач ОСОБА_1 не досяг віку 18 років.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, з-поміж іншого, договори та інші правочини.

Учасниками цивільних правовідносин можуть бути громадяни, які наділені цивільною правосуб`єктністю, основними та невід`ємними елементами якої є цивільна правоздатність (здатність мати права та обов`язки, що виникає у людини від її народження) та цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність за їх невиконання - абз.2 ч.1 ст.30 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.34 ЦК України, повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років.

Для особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років законом встановлено неповну цивільну дієздатність, яка визначена ст. 32 ЦК України і яка не охоплює можливість укладення такою особою кредитного договору без згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

У відповідності до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Аналізуючи наведене вище, суд приходить до висновку про те, що для укладання особою у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років кредитного договору, її батьки або особи, що їх замінюють, повинні надати згоду на укладення такого договору.

У матеріалах справи відсутні як будь-які докази, так і будь-які посилання на наявність згоди батьків відповідача ОСОБА_1 на укладення ним кредитного договору № б/н від 15.02.2011 р. з позивачем.

Крім того, анкета-заява, копія якої додана позивачем до позовної заяви, не містить посилань на те, яку саме кредитну картку погодився оформити відповідач, не узгоджено кредитний ліміт за такою карткою, в анкеті-заяві відсутні умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, порядок нарахування та сплати штрафу і пені за невиконання умов Договору. В анкеті-заяві наявна відмітка про те, що відповідач виявив бажання оформити на своє ім`я дебетову особисту картку, яка не є кредитною.

З наданих до суду доказів неможливо встановити, чим керувався позивач, зазначаючи у позовній заяві, що відповідач отримав кредит саме в розмірі 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, якщо анкета-заява не містить посилань на кредитний ліміт та вид картки.

До позовної заяви позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.

При цьому, до позовної заяви не додані документи, які б підтверджували, що на момент підписання анкети-заяви 15.02.2011р. відповідач виявив бажання оформити кредитну картку «Універсальна» та ознайомився з тими Тарифами, Умовами та правилами надання банківських послуг в "Приватбанку", витяги з яких долучено до позовної заяви.

Розрахунок заборгованості, який додано позивачем до позовної заяви, не підтверджено жодним первинним документом. Крім того, не містить посилань на відомості, які б дали змогу ідентифікувати особу, зокрема посилань на номер карткового рахунку, відносно якої такий Розрахунок складений, так як суд допускає існування і іншої фізичної особи з такими ж прізвищем, ім`ям та по батькові, яка 15.02.2011р. також могла укласти з банком певного виду договір.

Окремо суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що згідно п.2.1.1.2.1 Умов та Правил надання банківських послуг, які позивач сам надав до позовної заяви та посилається на них в обґрунтування позовних вимог, датою укладення договору є дата отримання Карти, зазначеної у Заяві.

У матеріалах позовної заяви відсутні докази, які б вказували на факт отримання відповідачем кредитної картки та підтверджували дату її отримання. Тобто, позивач взагалі не підтвердив дока- зами, що Договір між банком та клієнтом був укладений.

Враховуючи викладене, оскільки не доведено факту надання кредиту на підставі анкети-заяви, представник позивача не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх позовних вимог, крім того, на момент укладення кредитного договору б/н від 05.11.2015р. відповідач ОСОБА_1 не володів достатнім обсягом цивільної дієздатності для укладення такого договору, тому суд не знайшов підстав для стягнення з відповідача заборгованості, що дає підстави для відмови у задоволенні позову повністю.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зі складовими якого він взагалі не був ознайомлений.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія зазначає, що до суду апеляційної інстанції Банк надав банківську виписку про рух коштів по картковому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 70-74).

Також до суду апеляційної інстанції подано довідку АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 та довідку про те, які кредитні карти було видано позичальнику (а.с. 68-69).

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Скаржник є позивачем у справі, тому мав об`єктивну можливість подати докази до позовної заяви або в суді першої інстанції. Оскільки скаржник не навів поважних причин не подання цих доказів до районного суду, які були додані ним до апеляційної скарги, тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 лютого 2011 року, позивач посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що, підписавши заяву-анкету-заяву у лютому 2011 року, відповідач ОСОБА_1 розумів саме ці Умови та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису боржника (позичальника), тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19).

Наведені в апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 24 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 11 жовтня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк