КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 760/22063/20

провадження № 22-ц/824/10831/2021

06 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Самойлова Дмитра Євгеновича на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року в складі судді Оксюти Т. Г.,

встановив:

08.10.2020 ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та вселення в будинок АДРЕСА_1 .

Посилався на ті підстави, що будинок по АДРЕСА_1 згідно договору дарування, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 18.07.1996 за №37820, належить на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Вказував, що він є сином відповідача ОСОБА_3 , проживав та зареєстрований у вказаному будинку з 05.08.1993 року по даний час.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього народилася донька ОСОБА_2 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 була зареєстрована за місцем проживання у будинку АДРЕСА_1 .

Цього ж року померла його мати і з того часу відповідач ОСОБА_3 почав перешкоджати йому та його дитині користуватися житлом. Неодноразово відповідач виганяв його та доньку з житлового будинку, вони буди змушені проживати у прибудові до гаража за цією адресою.

Він неодноразово звертався до дільничного інспектора міліції, що результату не дало.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у нього народилася донька ОСОБА_1 , місце реєстрації якої також було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Починаючи з січня 2020 року в будинок АДРЕСА_1 він з двома дітьми немає доступу, замки на вхідних дверях відповідач змінив. Відповідач ОСОБА_3 вселив в даний будинок квартиронаймачів, а сам виїхав проживати за іншою адресою.

Оскільки він та двоє його дітей на даний час позбавлені можливості проживати у спірному житловому будинку і змушені жити в прибудові до гаража за даною адресою без жодних житлових умов проживання для неповнолітніх дітей. Іншого житла він не має, просив суд вселити його та двох неповнолітніх дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у житловий будинок АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 та його неповнолітнім дітям ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року позов задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у будинок АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Самойлов Д. Є. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції не було розглянуто його клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позову заяву, необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про допит свідків на підтвердження обставин чинення позивачем домашнього насильства по відношенню до відповідача ОСОБА_3 . При цьому позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Самойлов Д. Є., відповідач ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов в частині вселення позивача та двох його неповнолітніх дітей в спірний будинок та зобов`язання його не чинити їм перешкод в користуванні вказаним житловим приміщенням є обґрунтованим, оскільки матеріалами справи доведено, що відповідачем ОСОБА_3 порушуються їх житлові права. При цьому судом не встановлено підстав для припинення позивачем права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 в частці, що належить відповідачу ОСОБА_3 . Іншого житла позивач не має, його сім`я проживає в самовільно прибудованій до гаража забудові, яка перебуває в неналежному санітарному стані, що суперечить інтересам дітей.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.

Як пояснив відповідач ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції, на підставі договору дарування від 21 лютого 1995 року, він є власником 66/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження вказаної обставини суду надано дублікат договору дарування, посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори.

Судом встановлено, що власником 34/100 частин вказаного будинку є ОСОБА_4 .

Судом також встановлено та не заперечувалось відповідачами, що у вказаному будинку зареєстровано позивача ОСОБА_1 разом з його двома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судом також встановлено, що на час звернення позивача до суду останній разом з двома неповнолітніми дітьми проживає в самовільно прибудованій до гаража забудові, яка складається з тамбура та житлової кімнати, приміщення опалюється твердопаливним котлом і знаходиться в незадовільному санітарному стані. Стіни не оштукатурені, стеля не підбита, підлога залита бетоном (а.с. 11).

Відповідач ОСОБА_3 не заперечував проти тієї обставини, що в даний час він в будинку не проживає, в ньому тимчасово проживають інші особи, оскільки потрібно сплачувати комунальні послуги. Вимушеність його непроживання в будинку пов`язана з тим, що він боїться погроз позивача. З приводу протиправної поведінки позивача він до правоохоронних органів не звертався.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Отже, відповідач та його діти мають право на користування саме житловими приміщеннями у будинку, який належить відповідачу ОСОБА_3 , а не самовільно прибудованою до гаража забудовою.

Відповідно частини першої статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач своєю протиправною поведінкою робить неможливим його спільне проживання з відповідачем, не можуть бути підставою для її задоволення, оскільки предметом позову у межах зазначеної справи було усунення перешкод ОСОБА_1 та його дітям у користуванні житловим будинком шляхом вселення, а не про його виселення з підстав, передбачених частиною першою статті 116 ЖК Української РСР.

Як вбачається з матеріалів справи, до клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву не було подано відзив на позовну заяву, що суперечить ч.4 ст.127 ЦПК України.

Та обставина, що судом першої інстанції було фактично відмовлено відповідачу у допиті свідків, не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки обставини, на підтвердження яких свідки мали дати пояснення суду, з огляду на предмет та підстави позову, правового значення не мають.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява №63566/00).

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Самойлова Дмитра Євгеновича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк