ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1069/20Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/52/21 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 308000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - представника позивача ОСОБА_1 - адвоката

Цимбалюка О.Є., відповідачів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2020 року, постановлене суддею Вийванком О.М. у цивільній справі № 607/1069/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що будучи співвласником квартири АДРЕСА_1 , вона не може дійти з відповідачами згоди щодо порядку користування даною квартирою. У зв`язку з тим, що відповідачі їй чинять перешкоди в доступі до квартири, не бажають з нею спілкуватися з метою домовитися про порядок користування даною квартирою, просила виділити їй в користування житлову кімнату площею 7,4 кв. м та вбудовані шафи площами 0,7 кв. м, 0, 2 кв. м, 0, 5 кв. м, залишивши в користуванні відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 житлову кімнату площею 17, 4 кв. м з балконом площею 1 кв. м; в користуванні відповідача ОСОБА_4 - житлову кімнату площею 12, 1 кв. м з лоджією площею 1, 5 кв. м та у спільному користуванні всіх співвласників - кухню площею 7, 7 кв. м, ванну площею 2, 8 кв.м, вбиральню площею 1, 2 кв. м та коридор площею 7,8 кв. м.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2020 року позов задоволено частково. Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв. м, житловою площею 36,9 кв. м, між співвласниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 :

виділено ОСОБА_1 в користування кімнату 3 житловою площею 7,4 кв. м, вбудовану шафу площею 0,2 кв. м;

виділено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користування кімнату 1 житловою площею 17,4 кв. м, балкон площею 1,0 кв. м, вбудовану шафу площею 0,7 кв. м;

виділено ОСОБА_4 у користування кімнату 2 житловою площею 12,1 кв. м, лоджію площею 1,5 кв. м, вбудовану шафу площею 0,5 кв. м;

залишено в спільному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 кухню площею 7,7 кв. м, ванну кімнату площею 2,8 кв. м, вбиральню площею 1,2 кв. м, коридор площею 7,8 кв. м.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 840,80 грн. в рівних частках.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду, вважаючи його прийнятим з невідповідністю висновків суду обставинам справи та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилаються на безпідставність висновку суду щодо наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки з урахуванням того, що квартира знаходиться на 4-му поверсі, добудувати інший вхід не можливо як і перепланувати, то відповідно є неможливим виділення усім співвласникам ізольованих частин жилого приміщення, які б відповідали їх часткам у власності.

З урахуванням того, що позивач є теперішньою дружиною ОСОБА_4 , однак чужою людиною для них, як інших співвласників, з якою вони перебувають у ворожих стосунках, вважають, що спільне їх проживання в одній квартирі є недопустиме та суперечить моральним нормам.

Беручи до уваги те, що сім`я ОСОБА_4 складається з 3-х осіб (крім нього - з дружини та неповнолітньої дитини), звертають увагу на неврахування судом при прийнятті рішення в частині виділення в користування йому житлової кімнати площею 12,1 кв. м визначених законом санітарних норм проживання на одну людину й безпідставне посилання позивача при цьому на висновок спеціаліста архітектора, яким не було враховано складу сімей усіх співвласників та надано висновок про визначення порядку користування співвласниками житлом (а не щодо будівельно-технічної можливості перепланування квартири чи встановлення окремого входу) поза межами його компетенції.

Звертають увагу на неврахування висновком архітектора й складу сім`ї самої позивачки, яка одружена з її колишнім чоловіком ОСОБА_2 , у зв`язку з чим проживання її сім`ї в кімнаті площею 7, 4 кв. м суперечитиме також і її інтересам, а також - на неврахуванням наявності у позивача окремого житла - квартири по АДРЕСА_2 , де вона разом із своїм чоловіком проживає близько 16 років.

З урахуванням того, що кількість окремих жилих приміщень не відповідає кількості співвласників квартири й відсутня технічна можливість виділу кожному із співвласників його частки в натурі із самостійним входом, як і відсутня технічна можливість переобладнання квартири в ізольовані кімнати, вказують на те, що всупереч вимог ч. 2 ст. 183 ЦК України судом не було вирішено заявленого ними клопотання про припинення права власності позивача на належну їй частку в спірній квартирі, яка є незначною, шляхом сплати компенсації за проведеною ТОВ "ЕКСПЕРТОЦІНКА" висновком про вартість майна чи шляхом передачі їй іншого рівноцінного майна, оскільки внаслідок виділення окремих житлових кімнат позивачу та не виділення таких кімнат відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які є повнолітніми особами порушуватимуться права останніх.

Відзив від ОСОБА_1 на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Не оскаржувалося ОСОБА_1 і рішення суду в частині відмови їй у задоволенні вимог про виділення вбудованих шаф у повному обсязі, а тому в цій частині колегією суддів не переглядається.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали з мотивів викладених у ній, просили її задовольнити. Додатково пояснили, що на час розгляду справи судом першої інстанції між співвласниками квартири ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за домовленістю було встановлено зовсім інший порядок користування житлом. Зокрема, у зв`язку з народженням у сім`ї ОСОБА_4 дитини його сім`я у складі 3-х осіб займає житлову кімнату 17, 4 кв. м з балконом площею 1 кв. м, ОСОБА_3 - кімнату площею 12, 1 кв. м., а ОСОБА_2 - кімнату площею 7,4 кв.м. Крім цього, вказали на неможливість проживання в одній квартирі з позивачем через наявність ворожих стосунків, а також на те, що дійсною причиною пред`явлення останньою даного позову є недосягнення між ними внаслідок неодноразових переговорів згоди щодо розміру грошової компенсації за частку ОСОБА_1 у спірному житлі, оскільки остання забезпечена житлом, у якому проживає однією сім`єю з теперішнім чоловіком ОСОБА_5 (колишнім чоловіком ОСОБА_6 ).

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Цимбалюк О.Є. відносно задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначивши, що не зважаючи на наявність неприязних між сторонами стосунків його довірителька має на меті проживати в квартирі, власником 1/4 якої вона є, оскільки її житло потребує ремонту.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що таким, що набрало законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 лютого 2015 року задоволено частково позов колишнього чоловіка відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Визначено, що ОСОБА_5 у праві приватної спільної сумісної власності належить 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 . В задоволенні встановлення порядку користування належною часткою майна відмовлено (а.с. 9).

Після прийняття вказаного рішення, 27 березня 2015 року, ОСОБА_5 подарував своїй теперішній дружині ОСОБА_1 належну йому 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Іншими власниками даної квартири є відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , частка кожного з яких складає по ј (а.с. 6).

Таким, що набрало законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2019 року у справі № 607/8291/19 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належною їй на праві власності 1/4 часткою квартири АДРЕСА_1 шляхом надання їй можливості зробити копії ключів від вхідних дверей зазначеної квартири. У решті вимог, що полягали у зобов`язанні відповідачів повідомити коди до замків домофонів на вхідних дверях квартири та під`їзді будинку, в якому розташована квартира, відмовлено (а.с. 14).

Квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 60,3 кв. м, житлову - 36,9 кв. м і складається з 3-кімнат житловими площами: 17,4 кв. м; 12,1 кв. м; 7,4 кв. м; кухні площею 7,7 кв. м; ванної кімнати площею 2,8 кв. м; вбиральні площею 1,2 кв. м; коридору площею 7,8 кв. м; вбудованих шаф площами: 0,7 кв. м; 0,2 кв. м; 0,5 кв. м; балкону, площею 1,0 кв. м; лоджії, площею 1,5 кв. м (а.с. 7, 8).

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

В ході апеляційного розгляд справи також встановлено, що відповідач ОСОБА_4 . З 16 серпня 2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , що стверджується відповідним свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 (а.с. 164) й від даного шлюбу подружжя має малолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка також зареєстрована та проживає у спірній квартирі, що стверджується довідкою про реєстрацію місця проживання від 24.01.2020 року за № 1234/28-03 (а.с. 167)

За спільною домовленістю співвласників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 між ними встановлено наступний порядок користування квартирою: сім`я відповідача ОСОБА_4 у складі 3-х осіб займає найбільшу кімнату площею 17,4 кв.м, відповідач ОСОБА_3 - кімнату 12,1 кв. м, а відповідач ОСОБА_2 - кімнату 7,4 кв. м.

Позивач ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_9 зареєстровані по АДРЕСА_2 , де позивач проживає з народження, а її чоловік - з часу одруження з нею. У даній квартирі також зареєстровані донька позивача, 1985 р.н., разом з онукою, 2012 р.н., які фактично проживають за адресою чоловіка доньки позивача.

Правом на приватизацію на квартири по АДРЕСА_2 позивач на час розгляду справи не скористалася.

Після звернення до суду з даним позовом, у червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася з письмовим листом до архітектора ОСОБА_10 з метою надання їй висновку щодо можливості встановлення між співвласниками квартири АДРЕСА_1 порядку користування даною квартирою (а.с. 84).

З приводу вищевказаного звернення експертом ОСОБА_10 надано висновок, у якому зазначено про можливість визначення наступного порядку спільного користування даною квартирою між співвласниками:

виділити в користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 Житлову кімнату площею 17, 4 кв. м і балкон площею 1 кв. м, що у технічному паспорті позначені номерами 5 та І;

виділити в користування ОСОБА_4 Житлову кімнату площею 12. 1 кв. м та лоджію площею 1. 5 кв. м, що в технічному паспорті позначені номерами 6 та ІІ;

виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 7,4 кв. м та вбудовані шафи загальною площею 1,4 кв. м (0,7 кв. м + 0, 2 кв. м + 0, 5 кв. м), що відповідно до технічного паспорта на квартиру позначені номерами ІНФОРМАЦІЯ_2 , 2, 3 і 7;

залишити в спільному користуванні всіх співвласників - приміщення коридору площею 7, 8 кв. м; кухні площею 7, 7 кв. м, ванної кімнати площею 2, 8 кв. м, вбиральні площею 1, 2 кв. м, що у технічному паспорті позначені номерами 1. 4, 8, 9 (а.с. 85).

Між сторонами у справі існують вкрай неприязні стосунки, позивач неодноразово висловлювала бажання отримати від відповідачів вартість своєї частки у трикімнатній квартирі, однак у зв`язку з неузгодженням між співвлласниками ціни частки позивача вказане питання залишилося невирішеним.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками, відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних на праві власності кожному із співвласників.

За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Як убачається із матеріалів справи, домовленості між сторонами, щодо користування спірною квартирою не досягнуто.

Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою домовленість щодо користування майном, між співвласниками та наймачами. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 14 своєї постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 29 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) передбачено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Крім цього, відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з порушення відповідачами права позивача на користування частиною квартири, що належить їй на праві власності та з того, що наявність між сторонами спору щодо користування майном, який не може бути вирішений самостійно є правовою підставою для встановлення порядку користування квартирою, згідно якого кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина спірного майна, виходячи з його частки в справі спільної власності.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки сам по собі факт наявності спору між сторонами щодо користування спірним жилим приміщенням, не може вважатися безумовною підставою для прийняття рішення про встановлення такого порядку користування судом. Такий висновок узгоджується й з положеннями ст. 358 ЦК України, яка наділяє співвласника правом на отримання відповідної матеріальної компенсації у випадку неможливості надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

На думку колегії суддів, при прийнятті вказаного рішення судом не було враховано усіх обставин, що мають значення для вирішення вказаного спору.

Так, не було дано належної правової оцінки сукупності таких обставин, як: складу сімей співвласників відповідача ОСОБА_4 і самої ж позивача ОСОБА_1 ; факту тривалого проживання позивача з чоловіком в квартирі за іншою адресою; передбаченому статтею 150 ЖК України праву членів сімей сторін проживати і користуватися жилим приміщенням нарівні з їх власниками; відповідності вимогам закону (ст. 47 ЖК України) розміру житлової площі квартири, що припадає на одну особу; факту наявності ворожих стосунків між позивачем і відповідачами; дійсним мотивам звернення позивача ОСОБА_1 з даним позовом, а також - встановленню за згодою співвласників, які фактично проживають у спірній квартирі, зовсім іншого порядку користування жилими кімнатами.

З урахуванням того, що на день звернення з даним позовом сім`я позивача ОСОБА_4 складалася з 3-х осіб (в т.ч., дружини і малолітньої дитини), а сім`я позивача ОСОБА_1 з двох осіб (в т.ч., колишнього чоловіка відповідача ОСОБА_2 ) і члени їх сімей відповідно до вимог ст. 150 ЖК України наділені нарівні з власниками часток у квартирі проживати та користуватися спірним жилим приміщенням; розмір жилої площі, що припадає на одну особу складає 7, 38 кв. м (36,9 кв. м : 5 = 7, 38 кв. м, де 36,9 кв. м - загальна житлова площа квартири), що значно менше визначеної ст. 47 ЖК України норми, а з урахуванням вселення в квартиру позивача з чоловіком складатиме лише 5, 27 кв. м, що призведе до значного погіршення житлових умов проживання осіб, що користуються спірним жилим приміщенням; в правомірному користуванні позивача і її чоловіка знаходиться інше житло - квартира АДРЕСА_3 , де вона проживає з народження, а її чоловік ОСОБА_5 - з часу одруження, у зв`язку з чим позивач не є такою, що позбавлена житла; між сторонами в справі існують вкрай неприязні, ворожі стосунки (з приводу чого неодноразові звернення позивача були предметом перевірки правоохоронних органів (а.с. 82-83)); позивач не перебуває ні в родинних стосунках з відповідачами, ні не є членом їх сім`ї, а по суті є чужою людиною по відношенню до них; дійсним мотивом звернення позивача ОСОБА_1 з даним позовом є намагання отримання грошових коштів за її частку у вартості квартири, з приводу чого так і не було досягнуто відповідної домовленості; а також - те, що за згодою співвласників, які фактично проживають у спірній квартирі, встановлено інший порядок користування жилими кімнатами, який передбачає знаходження в користуванні позивача ОСОБА_4 з урахуванням, зокрема найбільшого складу його сім`ї, кімнати найбільшого розміру (площею 17, 4 кв. м), колегія суддів приходить до висновку про неможливість встановлення порядку користування спірною квартирою та безпідставність висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даного позову.

Беручи до уваги те, що порядок користування квартирою, про який просить позивач, не враховує балансу інтересів співвласників квартири, в тому числі, що стосуються передбачених законом їх житлових прав, колегія суддів вважає підставними доводи апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо неврахування судом при прийнятті рішення усіх обставин, що мають значення для справи.

Разом із тим, відхиляються доводи апеляційної скарги відповідачів у частині не вирішення судом заявленого ними клопотання про припинення права власності позивача на належну їй частку в спірній квартирі, яка є незначною, шляхом сплати компенсації за проведеною ТОВ "ЕКСПЕРТОЦІНКА" висновком про вартість майна чи шляхом передачі позивачу іншого рівноцінного майна, оскільки підставою вирішення судом вказаних вимог міг бути факт звернення відповідачів з відповідним зустрічним позовом у даній справі чи з з окремим позовом, який ними не заявлявся, а не шляхом заявлення клопотання.

Долучений позивачем, як доказ на підтвердження її позовних вимог, висновок експерта ОСОБА_11 про визначення порядку користування спірною квартирою колегія суддів оцінює критично, оскільки, по-перше; з даного висновку не вбачається, що експерт попереджався про кримінальну відповідальність і такий висновок підготовлений для суду; по-друге, при наданні вказаного висновку експертом не було враховано встановлений за погодженням самих же відповідачів порядок користування спірним житлом, згідно з яким найбільшою житловою кімнатою площею 17, 4 кв. м користується відповідач ОСОБА_4 , сім`я якого є найбільшою і складається з трьох осіб, в той час як п. 5.19 розділу "Архітектурно-планувальні рішення" ДБН В.2.2-15:2019 Житлові будинки. Основні положення., на який послався експерт при наданні висновку й де визначено площу спальні, не передбачає, якою повинна бути площа спальні для 3-х осіб; по-третє, експертом не враховано склад сім`ї самого позивача ОСОБА_1 , яка є одруженою з ОСОБА_5 , і проживання яких в одній кімнаті, виділеній у користування позивачу суперечитиме вищевказаним ДБН, у відповідності до яких розмір спальні на 2-х осіб не може бути меншим 10 кв. м, в той час як площа кімнати, про виділення якої в користування ОСОБА_1 заявлено даний позов, складає всього 7, 4 кв. м, що суттєво порушує, насамперед її житлові права, а також - права відповідачів і членів їх сімей, оскільки розмір житлової площі, який на кожного з них припадає, є значно меншим за відповідну норму, встановлену законом та призведе до виникнення в них передбаченого законом права для постановки на чергу осіб, таких, що потребують покращення житлових умов, в той час як у правомірному користуванні позивача перебуває однокімнатна квартира в якій вона разом з чоловіком проживають протягом тривалого часу.

Відхиляє колегія суддів і долучені в якості доказу на підтвердження заявлених ОСОБА_1 позовних вимог матеріали фотофіксації (а.с. 75), як такі, що не доводять факту, що на них зафіксовано саме житлова квартира, в якій проживає позивач зі своїм чоловіком.

При цьому, з урахуванням наявності такого, що набрало законної сили рішення суду від 24.10.2019 року в справі № 607/8291/19, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні належною їй на праві власності 1/4 часткою квартири АДРЕСА_1 , її право власника на користування житлом у даній квартирі не може вважатися порушеним.

Відмова в задоволенні позову ОСОБА_1 у даній справі не позбавляє її права на звернення до суду за захистом порушеного права власності в інший, передбачений ч. 3 ст. 358 ЦК України спосіб - шляхом стягнення з відповідачів матеріальної компенсації вартості її частки у спірному майні, з приводу чого фактично й існував між ними спір в позасудовому порядку.

У відповідності до ч. 2 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення.

Згідно з вимогами п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є, в тому числі, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Беручи до уваги те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мали значення для справи, а висновки, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Тернопільського міськрайонного суду в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям колегією суддів нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині.

У відповідності до п.п. б), г) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції у випадку скасування судового рішення повинна містити відповідно інформацію щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Беручи до уваги прийняття судом апеляційної інстанції постанови про задоволення апеляційної скарги відповідачів, скасування судового рішення та прийняття нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи судом першої інстанції у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на позивача, а судові витрати, у вигляді судового збору в розмірі 1 260 грн 20 коп., понесені відповідачем ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги підлягають стягненню в її користь з позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 358 ч. 3 Цивільного кодексу України, ст.ст. 47, 48, 150, 156 Житлового кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 - скасувати. Прийняти в цій частині нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою - відмовити. В решті - рішення залишити без змін.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи судом першої інстанції покласти на сторони в межах, ними понесених.

Стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 1 261 (одну тисячу двісті шістдесят одну) грн 20 (двадцять) коп. судових витрат, сплачених за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення до 24 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді