ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 674/689/20
Провадження № 22-ц/4820/418/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 674/689/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_2 , на ухвалу Новоушицького районного суду Хмельницької області від 18 січня 2021 року про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу (суддя Олійник А.О.).

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 300 доларів США основного боргу за договором позики, 1620 доларів США пені (2% в день), а всього 1920 доларів США.

11.01.2021 представником позивача подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог та стягнення з відповідача 300 доларів США основного боргу за договором позики, 2910 доларів США пені (2% в день), всього 3210 доларів США.

15.01.2021 ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, в обґрунтування якої вказує, що за існуючою у позивача інформацією відповідачу на праві власності належить квартира (частка власності 4/6) у АДРЕСА_1 , вартість якої становить 15 660 грн, на яку позивач просить накласти арешт та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири, оскільки неприйняття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Новоушицького районного суду Хмельницької області від 18 січня 2021 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 не погоджується з ухвалою суду першої інстанції, просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову. Вказує, що заява про забезпечення позову містила достатньо інформації щодо предмета забезпечення, а тому питання щодо недостатньої інформації могло бути вирішене судом шляхом виклику заявника для надання пояснень. Вважає, що незабезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, унеможливить в майбутньому виконання рішення суду, оскільки відповідач іншого майна не має. На думку заявника, обраний вид забезпечення позову є співрозмірним із предметом спору.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені. Крім того, представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подано до апеляційного суду клопотання про слухання справи у відсутності позивача та його представника.

У зв`язку з чим, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, крім того, зазначений вид забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову передбачені ст. 150 ЦПК України. Зокрема зазначеною нормою визначено, що позов може бути забезпечено і шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії (пп. 1, 2 ч. 1).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пунктах 4, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

З матеріалів справи вбачається, що заявник при зверненні із заявою про забезпечення позову не надав належних та допустимих доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Крім того, заявником не надано достовірних доказів належності нерухомого майна, відносно якого слід застосувати заходи забезпечення позову, відповідачу та його вартості, з яких можливо було визначити співмірність заходів забезпечення позову, який просить застосувати заявник, із заявленими ним позовними вимогами.

Відомості, що містяться в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.06.2020 відносно квартири АДРЕСА_1 вказані без зазначення РНОКПП ОСОБА_3 , а тому достовірно не підтверджують того факту, що саме відповідач є співвласником вказаної квартири.

При цьому, помилковим є посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині ухвали на встановлені обставини щодо належності нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 до спільної сумісної власності, в тому числі відповідачу, проте це не призвело до неправильного вирішення заяви по суті.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на майно.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Новоушицького районного суду Хмельницької області від 18 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 24 березня 2021 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай