Справа № 147/1441/20
Провадження № 22-ц/801/792/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Натальчук О. А.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 рокуСправа № 147/1441/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу №147/1441/20 за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Кристал» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом витребування земельної ділянки,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 29 січня 2021 року про повернення позовної заяви, яка постановлена суддею Натальчук О.А. в Тростянецькому районному суді Вінницької області, повний текст складено 29 січня 2021 року,

в с т а н о в и в:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до Приватного сільськогосподарського підприємства «Кристал» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом витребування земельної ділянки.

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 30 грудня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, а саме: визначити ціну позову, подати докази на підтвердження дійсної вартості спірного нерухомого майна та сплатити судовий збір, у разі необхідності, за вимогу майнового характеру, відповідно до ставок, визначених Законом України «Про судовий збір», а також, на виконання вимог ст. 95 ЦПК України долучити копії документів, які засвідчені у визначеному законом порядку.

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 29 січня 2021 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала суду мотивована тим, що у встановлений судом строк позивач вимоги ухвали суду від 30 грудня 2020 року не виконала, тому позовна заява підлягає поверненню з підстав ч.3 ст. 185 ЦПК України, роз`яснено положення ч. 7 ст. 185 ЦПК України, у відповідності до якої повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвели до постановлення помилкової ухвали. Просив ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 29 січня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Також скаржник зазначає, що висновки, викладені в оскаржуваній ухвалі суду суперечать правовій позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 905/105/20.

Враховуючи особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ, справа розглядається в апеляційній інстанції без повідомлення її учасників, оскільки відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали про повернення заяви, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Залишаючи без руху позовну заяву, суд першої інстанції зазначив, що позивачу потрібно визначити ціну позову, подати докази на підтвердження дійсної вартості спірного нерухомого майна та сплатити судовий збір, у разі необхідності, за вимогу майнового характеру, відповідно до ставок, визначених Законом України «Про судовий збір», оскільки між сторонами виник спір з приводу нерухомого майна, який за своїм правовим змістом є майновим й зокрема стосується повернення земельної ділянки загальною площею 2,585 га власнику.

Також, на виконання вимог ст. 95 ЦПК України долучити копії документів, які засвідчені у визначеному законом порядку.

Постановляючи29 січня 2021 року ухвалу про визнання неподаною та повернення позовної заяви, суд першої інстанції вказав, що судом отримана заява позивача про усунення недоліків позовної заяви. Однак суд вважав, що у встановлений судом строк визначені судом недоліки позовної заяви позивачем не усунуто. Зазначивши, що позовна вимога ОСОБА_1 у цьому спорі має майновий характер, оскільки є вимогою про захист права, об`єктом якого є земельна ділянка, тобто благо, що підлягає грошовій оцінці, тому судовий збір повинен визначатися з урахуванням вартості спірної земельної ділянки.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Вимоги щодо форми та змісту позовної заяви визначаються ст. 175 ЦПК України.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

За ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 10) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

За змістом частини другої статті 185 ЦПК України якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 910/13737/19, майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що підлягає грошовій оцінці.

Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

Водночас, у п. 57 зазначеної вище постанови Великою Палатою Верховного Суду викладено висновок, згідно з яким до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що не піддається грошовій оцінці.

Предметом позову у даній справі, зокрема, є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом витребування земельної ділянки внаслідок не підписання договору оренди землі.

При цьому судом не встановлено обставин, що право власності на земельну ділянку, яка є предметом договору оренди, оспорюється, і даний спір не пов`язаний з підтвердженням права на земельну ділянку.

В свою чергу, позовна заява обґрунтована тим, що укладений договір оренди землі позивач не підписувала, отже договір є неукладеним, тому просила її повернути.

Враховуючи викладене та з огляду на зміст спірних правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом витребування земельної ділянки у даному випадку має немайновий характер, оскільки є вимогою про виконання обов`язку в натурі (повернення належної орендодавцеві земельної ділянки), об`єктом вимоги є дія зобов`язаної сторони, що не піддається грошовій (вартісній) оцінці, а вирішення спору не вплине на склад майна сторін спору та не змінить власника майна.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 905/105/20, постанові Верховного Суду від 18 січня 2021 року у справі №905/561/20.

В свою чергу, порядок сплати та розміри ставок судового збору встановлено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

У справі, що розглядається, позивач звернувся до суду у грудні 2020 року, тому сума судового збору справляється у розмірі з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року.

Таким чином, суд першої інстанції помилково послався на ухвалу Верховного Суду від 04 березня 2019 року справа №923/441/18 та на постанову ВП Верховного Суду від 26 лютого 2019 року справа №907/9/17, оскільки спір у цих справах не є подібним до спору у справі №147/1441/20 за позовом ОСОБА_1 .

Крім того, недоліки позовної заяви полягали, зокрема, у тому, що всупереч вимог ст. 95 ЦПК України, позивачем долучено копії документів, які у визначений законом порядок не засвідчені, що виключає можливість використання їх як доказів у справі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Таким чином, суд, у разі наявності сумніву щодо відповідності поданої копії доказу оригіналу, відповідно до положень ст. 95 ЦПК України не бере до уваги такий доказ.

При цьому, на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі такий недолік не може бути єдиною підставою для повернення позовної заяви.

Крім того, в матеріалах справи наявне клопотання позивача про витребування доказів, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

Отже, ухвала суду першої інстанції обмежує права позивача та перешкоджає їй у доступі до правосуддя.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково повернув позовну заяву.

За вказаних обставин, у суду першої інстанції були відсутні підстави, визначені процесуальним законом для визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу.

Допущені судом порушення норм процесуального права призвели до постановлення ухвали, що перешкоджає подальшому розгляду цієї справи, а тому остання в силу вимог ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням матеріалів позову для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 29 січня 2021 року про повернення позовної заяви скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 березня 2021 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Матківська М.В.