РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 638/6552/20

провадження № 2/638/1219/21

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Яковлевої В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Башинської К.С., Корнієнко К.С., Погудіної Д.О., Проданової М.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування збитків,

у с т а н о в и в:

18 травня 2020 року адвокат Чайковська Анастасія Володимирівна - представник позивача ОСОБА_1 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування збитків.

Позовна заява мотивована тим, що 10 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклаладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І. реєстровий номер: 1063. Продаж квартири було вчинено за 516 683,00 грн.

Квартира АДРЕСА_1 належала відповідачу на праві власності на підставі укладеної Додаткової угоди № 1 від 20 грудня 2012 року до Договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року. Актом приймання - передачі № 1 від 03 червня 2013 року спірна квартира була передана відповідачу ОСОБА_3 , в подальшому право власності відповідача на квартиру було оформлено Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02 серпня 2013 року, реєстраційний № 7505479.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та відповідачем, відповідач (продавець) свідчить, що на момент підписання договору щодо квартири не існує будь-яких прав третіх осіб, у тому числі права власності та права користування нею, чи забороняють продавцю здійснити її вільний продаж.

ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в якому просила суд: визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 20 грудня 2012 року до договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі - продажу спірної квартири, що був укладений між відповідачами 10 квітня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І. реєстровий номер: 1063.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 червня 2019 року у справі № 638/6137/17, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсною Додаткову угоду № 1 від 20 грудня 2012 року до договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року, укладену між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_5 . Визнано недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , видане реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області 02 серпня 2013 року за індексним номером 7505479 на ім`я ОСОБА_2. Визнано недійсним Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І., зареєстрований в реєстрі за № 1063.

У подальшому ОСОБА_4 зареєструвала право власності на спірну квартиру та уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_6 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , яку він 10 квітня 2014 року за відплатним нотаріально посвідченим договором купівлі - продажу придбав у відповідача. При укладенні Договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 10 квітня 2014 року, покупець ОСОБА_1 був впевнений, та мав для цього всі фактичні та законні підстави, що сторони договору діють в межах своїх цивільних прав, дієздатності, та власного волевиявлення. Будь-яких свідчень та фактичних даних щодо того, що предмет договору - квартира АДРЕСА_1 має іншого власника або особу, яка має майнове право на цю квартиру, ОСОБА_1 на час укладення договору не мав та не міг мати.

На виконання договору позивач сплатив відповідачу 516 683,00 грн. Вказані обставини стали підставою для набуття відповідачем майна у вигляді сплачених йому позивачем грошових коштів. Однак, у зв`язку із визнанням судом договору купівлі- продажу недійсним та реєстрацію права власності за третьою особою, позивач перестав бути власником квартири.

Також зазначає, що приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Внаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

На підставі вищевикладеного просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 516683, 00 грн - вартість виконаного за недійсним договором; 3 % річних у розмірі 7713,58 грн та інфляційні збитки у розмірі 723356,20 грн.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 травня 2020 року вищевказана цивільна справа передана в провадження судді Омельченко К.О.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 червня 2020 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування збитків, в порядку загального позовного провадження.

24 грудня 2020 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Надобко Т.Ю. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відзив мотивовано тим, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 червня 2019 року у справі № 638/6137/17, залишеного без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсними Додаткову угоду № 1 від 20 грудня 2012 року до договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року, укладену між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_2 ; Свідоцтво про право власності на нерухоме майно-квартири АДРЕСА_1 , видане Реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області 02 серпня 2013 року за індексним номером 7505479 на ім`я ОСОБА_2 ; Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І., зареєстрований в реєстрі за № 1063. В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування збитків. 12 січня 2006 року відповідач та ТОВ «Оргтехбуд» уклали договір № 12.01/26-1 на дольову участь в будівництві, відповідно до якого відповідач приймає дольову участь в будівництві 17 поверхового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Після завершення будівництва та введення в експлуатацію будинку забудовник передає по акту прийому-передачі у власність пайовику двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 поверсі будинку, загальною площею згідно проєкту 86,4 кв. м., житловою площею 38,32 кв. м. згідно з проєктом, в строк та на умовах Договору. 07 серпня 2012 року між відповідачем та ТОВ «Оргтехбуд» було укладено договір № 07/08 купівлі-продажу майнових прав. 20 грудня 2012 року між відповідачем та ТОВ «Оргтехбуд» було укладено Додаткову угоду № 1 до договору № 12.01/26-1 на дольову участь в будівництві, згідно якої дійшли згоди змінити предмет договору, та викласти його в наступній редакції: пайовик приймає дольову участь в будівництві будинку в формі часткового фінансування будівництва шляхом внесення дольових внесків в розмірі та на умовах, визначених дійсним договором. Після закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію забудовник передає по акту прийому-передачі у власність пайовику двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , розташовану на 16 поверсі будинку, загальною площею згідно проєкту 61,7 кв.м, житловою площею 31,10 кв.м., згідно проекту, в строк та на умовах Договору.

03 червня 2013 року року між відповідачем та ТОВ «Оргтехбуд» було підписано Акт прийому- передачі № 1 до договору № 12.01/26-1 на дольову участь в будівництві, яким ОСОБА_2 , прийняла ізольовану квартиру за адресою: АДРЕСА_5 . Також TOB «Оргтехбуд» було видано відповідачу довідку, згідно якої договір купівлі- продажу майнових прав №07/08 від 07 серпня 2012 року оплачений в повному обсязі в розмірі 372 000 грн. 00 коп. Станом на дату реєстрації права власності - 02 серпня 2013 року, жодних відомостей про те, що майнові права на квартиру АДРЕСА_1 мають треті особи, відповідачу не було відомо, тому в розумінні статті 3 Цивільного кодексу України, є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно, покладаючись на добросовісність дій ТОВ «Оргтехбуд». Відомості про те, що майнові права на квартиру має ОСОБА_4 відповідачу стало відомо у лютому 2018 року в ході розгляду справи № 638/6137/17 Дзержинським районним судом м. Харкова, де вона була залучена у якості співвідповідача.

Таким чином, на дату укладення, 10 квітня 2014 року, Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І., зареєстрований в реєстрі за № 1063, відповідачу не було відомо і не могло бути відомо про майнові права третіх осіб.

Обмеження щодо відчуження об`єкта нерухомості на підставі Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І., реєстр. № 3927 від 12 листопада 2013 року, укладеного в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору №7956 від 11 листопада 2013 року, були зняті до моменту укладення договору купівлі-продажу квартири від 10 квітня 2014 року.

Вказує на те, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 червня 2019 року визнано недійсним Додаткову угоду № 1 від 20 грудня 2012 року до договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року, тобто правочин між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_2 . Враховуючи, що внаслідок недійсності правочину між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_2 , в подальшому було завдано збитків позивачу обов`язок відшкодувати шкоду покладається на винну особу - ТОВ «Оргтехбуд».

Також вважає, що у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України, що унеможлює стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 березня 2021 року визначено головуючого суддю (суддю-доповідача) Яковлеву В.М. у зв`язку з відрахуванням зі штату судді ОСОБА_7 у зв`язку зі смертю, розпорядження № 02-06/555 від 18 березня 2021 року.

Матеріали цивільної справи № 638/6552/20 передано в провадження судді Яковлевої В.М. 29 березня 2021 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування збитків за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

18 травня 2021 року ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, в якій просив позовні вимоги задовольнити повністю, оскільки вони є законними та обгрунтованими.

Зазначив, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 червня 2019 року у справі № 638/6137/17, залишеного без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсними Додаткову угоду №1 від 20 грудня 2012 року до договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року, укладену між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_2 ; свідоцтво про право власності на нерухоме майно-квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 ; Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І., зареєстрований в реєстрі за № 1063.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 липня 2021 року закрито підготовче провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування збитків та призначено до судового розгляду по суті.

17 серпня 2021 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Надобко Т.Ю. подані заперечення, в яких в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі. Зазначає, що в порушенні майнових прав винуватою є не ОСОБА_2 , посилаючись на положення статті 389 ЦК України, зазначає, що гроші не можуть бути витребувані у добросовісного набувача. На підтвердження проведення розрахунку за договором у розмірі 516 683, 00 грн позивачем не надано доказів.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Чайковська А.В. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити повністю.

Представник відповідача - адвокат Надобко Т.Ю. у судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просила відмовити повністю.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 10 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І. реєстровий номер: 1063. Продаж квартири було вчинено за 516 683,00 грн.

Квартира АДРЕСА_1 належала відповідачу на праві власності на підставі укладеної Додаткової угоди № 1 від 20 грудня 2012 року до Договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року. Актом приймання - передачі № 1 від 03 червня 2013 року спірна квартира була передана відповідачу ОСОБА_3 , в подальшому право власності відповідача на квартиру було оформлено Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02 серпня 2013 року, реєстраційний № 7505479.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та відповідачем, відповідач (продавець) свідчить, що на момент підписання договору щодо квартири не існує будь-яких прав третіх осіб, у тому числі права власності та права користування нею, чи забороняють продавцю здійснити її вільний продаж.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 червня 2019 року у справі № 638/6137/17, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсною Додаткову угоду № 1 від 20 грудня 2012 року до договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року, укладену між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_5 . Визнано недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , видане реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області 02 серпня 2013 року за індексним номером 7505479 на ім`я ОСОБА_2. Визнано недійсним Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І., зареєстрований в реєстрі за № 1063.

У подальшому ОСОБА_4 зареєструвала право власності на спірну квартиру та уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_6 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , яку він 10 квітня 2014 року за відплатним нотаріально посвідченим договором купівлі - продажу придбав у відповідача. При укладенні Договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 10 квітня 2014 року, покупець ОСОБА_1 був впевнений, та мав для цього всі фактичні та законні підстави, що сторони договору діють в межах своїх цивільних прав, дієздатності, та власного волевиявлення. Будь-яких свідчень та фактичних даних щодо того, що предмет договору - квартира АДРЕСА_1 має іншого власника або особу, яка має майнове право на цю квартиру, ОСОБА_1 на час укладення договору не мав та не міг мати.

На виконання договору позивач сплатив відповідачу грошові кошти в розмірі 516 683,00 грн.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Матеріали справи свідчать, що 10 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І. реєстровий номер: 1063. Продаж квартири було вчинено за 516 683,00 грн.

Квартира АДРЕСА_1 належала відповідачу на праві власності на підставі укладеної Додаткової угоди № 1 від 20 грудня 2012 року до Договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 червня 2019 року у справі № 638/6137/17, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсною Додаткову угоду № 1 від 20 грудня 2012 року до договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року, укладену між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_5 . Визнано недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , видане реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області 02 серпня 2013 року за індексним номером 7505479 на ім`я ОСОБА_2. Визнано недійсним Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.І., зареєстрований в реєстрі за № 1063.

У подальшому ОСОБА_4 зареєструвала право власності на спірну квартиру та уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_6 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 3 Договору купівлі - продажу квартири від 10 квітня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , продаж, що є дійсним наміром сторони, вчинено за 516 683 грн 00 коп, гроші покупець сплатив, а продавець отримав повністю, ще до підписання цього договору, в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Визнання на підставі рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 червня 2019 року у справі № 638/6137/17, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, недійсною Додаткової угоди № 1 від 20 грудня 2012 року до договору про дольову участь у будівництві № 12.01/26-1 від 12 січня 2006 року, укладену між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_3 та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , видане реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області 02 серпня 2013 року за індексним номером 7505479 на ім`я ОСОБА_3 , вказує на недійсність укладених в подальшому договорів про відчуження такої нерухомості відповідно до статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент йог набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу.

Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.

Викладене свідчить про те, що законні підстави набуття грошових коштів ОСОБА_2 сплачених ОСОБА_1 за спірну квартиру, згодом відпали.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ОСОБА_1 має право на одержання від ОСОБА_2 грошових коштів, сплачених ним за придбання квартири, навіть за тієї умови, що договір купівлі - продажу, укладений безпосередньо між цими особами не був визнаний судом недійсним, враховуючи тлумачення статей 658 та 1212 ЦК України.

Отже, оскільки ОСОБА_2 одержала від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 516 683, 00 грн за продаж квартири АДРЕСА_1 , суд доходить висновку, що грошові кошти підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, якою передбачено повернення безпідставно отриманого майна, в тому числі і у випадку, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у сумі 516 683,00 грн, передані на виконання договору купівлі-продажу від 10 квітня 2014 року.

Стосовно вимог про стягнення 3 % річних у розмірі 7 713,58 грн та інфляційних збитків у розмірі 723 356,20 грн суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до проведеного та доданого до позову розрахунку позивач просить стягнути на його користь інфляційні збитки у розмірі 723 356,20 грн за період з 10 квітня 2014 року по 12 травня 2020 року та 3 % річних у розмірі 7 713,58 грн за період з 13 листопада 2019 року по 12 травня 2020 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання».

Так, згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки факт недійсності додаткової угоди та договору був встановлений рішенням суду від 25 червня 2019 року, залишеного без змін постановою суду апеляційної інстанції 13 листопада 2019 року, то позивач має право на отримання інфляційних втрат та 3 відсотків річних за користування чужими грошовими коштами після 13 листопада 2019 року, з дня набрання рішенням суду законної сили, згідно зі статтею 625 ЦК України

На підставі викладеного суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості та індексу інфляції з моменту виникнення грошового зобов`язання, тобто після 13 листопада 2019 року згідно зі статтею 625 ЦК України.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 757/24126/17-ц (провадження № 61-8048 св 19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевикладене суд не може погодитися зі стягненням інфляційних збитків у розмірі 723 356,20 грн за період з 10 квітня 2014 року по 12 травня 2020 року.

Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17 липня 2012 року № 01-06/928/2012).

Розраховується за формулою: [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]

Де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу. [Сукупний індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період.

Таким чином, розрахунок інфляційних втрат у період з 13 листопада 2019 року по 12 травня 2020 року з урахуванням індексації на суму 516 683,00 грн такий.

[Сукупний індекс інфляції] = 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% = 101,402% (за період Листопад 2019 року - Квітень 2020 року) [Інфляційні нарахування] = 516 683,00 грн. (сума боргу) ? 101,402% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 516 683,00 грн. (сума боргу) = 7 246,36 грн.

З урахуванням викладеного та вимог статті 625 ЦК України, здійснивши відповідний перерахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 7 246,36 грн інфляційних втрат за період з 13 листопада 2019 року (моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсними договору та додаткової угоди) до 12 травня 2020 року.

Стосовно розрахунку 3 % річних суд погоджується з правильністю розрахунку позивача та періодом його стягнення з 13 листопада 2019 року по 12 травня 2020 року в розмірі 7 713,58 грн. Визначений розмір інфляційних втрат та 3 % річних відповідачем не спростовано.

На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 516 683, 00 грн; а також інфляційні збитки у розмірі 7 246,36 грн та 3 % річних у розмірі 7 713,58 грн за період з 13 листопада 2019 року по 12 травня 2020 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог необхідно відмовити.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позовної заяви позивачем сплачений судовий збір в сумі 10 510 грн, що документально підтверджено квитанцією № ПН1314 від 12 травня 2020 року (а. с. 1).

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 4 478 грн 10 коп.

Керуючись статтями 211, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих грошових коштів та відшкодування збитків - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 516 683 (п`ятсот шістнадцять тисяч шістсот вісімдесят три) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки у розмірі 7 246 (сім тисяч двісті сорок шість) гривень 36 копійок та 3 % річних у розмірі 7 713 (сім тисяч сімсот тринадцять) гривень 58 копійок за період з 13 листопада 2019 року по 12 травня 2020 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 478 (чотири тисячі чотириста сімдесят вісім) гривень 10 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Дзержинський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 .

Відповідач - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 .

Повний текст судового рішення складено та проголошено 11 жовтня 2021 року.

Суддя В. М. Яковлева