печерський районний суд міста києва
Справа № 757/2516/19-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Ситику Р.В.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2 ), в якому просить стягнути з останньої грошові кошти сплачені ним за житлово-комунальні послуги за 2016 рік у розмірі 19 148,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 19.10.1991 року по 23.02.2015 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11.02.2015 року розірвано, а рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09.02.2017 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, позивач зазначає, що відповідач, як співвласник зазначеного будинку відповідно до своєї частки, згідно зі ст. 360 ЦК України, зобов`язана відшкодувати частину вже оплачених ним коштів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.03.2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна передано на розгляд за підсудністю до Обухівського районного суду Київської області.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 02.07.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження.

24.07.2019 року на адресу Обухівського районного суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просив в позові відмовити, оскільки режим спільної часткової власності за нерухомим майном встановлено рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09.02.2017 року, яке набрало законної сили 03.03.2017 року. Відповідач зареєстрована та постійно проживала впродовж 2016 року у м. Києві за адресою: АДРЕСА_2 , яка їй належить на праві власності. Більш того, на запит представників відповідача до виконавця послуг газопостачання щодо наявності заборгованості з оплати послуг газопостачання на будинок, в наданні такої інформації відмовлено, оскільки ОСОБА_2 не є споживачем таких послуг. А послуги на охорону та телекомунікаційні послуги не можуть бути віднесені до послуг, визначених у ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Більш того, позивачем не доведено, що послуги охорони та телекомунікаційні послуги надавались саме у домоволодінні, як і не підтверджено доказами заявлені суми. Крім того, до певних вимог підлягає застосуванню строк позовної давності.

Постановою Київського апеляційного суду від 10.10.2019 року ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 02.07.2019 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до Печерського районного суду міста Києва.

Постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2019 року ухвалу Печерського районного суду міста Києва скасовано і направлено справу для продовження розгляду до Печерського районного суду міста Києва.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26.11.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08.09.2020 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна та судове засідання призначено на 13.05.2021 року.

13.05.2021 року справу було знято зі складу у зв`язку з перебування судді на лікарняному та судове засідання призначено на 14.09.2021 року.

В судове засідання 14.09.2021 року з`явились представник позивача та відповідач.

Представник позивача в судовому засіданні просила позов задовольнити з викладених у позовній заяві підстав. Відповідач в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві підстав та просила в позові відмовити.

Вислухавши вступне слово представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що з 19.10.1991 року по 23.02.2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом запису актів громадянського стану Калуського міськвиконкому Івано-Франківської області, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11.02.2015 року, яке набрало законної сили 23.02.2015 року, у справі № 757/21516/14-ц шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 19.10.1991 року, зареєстрований відділом запису актів громадянського стану Калуського міськвиконкому Івано-Франківської області, розірвано (а.с. 7).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09.02.2017 року, яке набрало законної сили 03.03.2017 року, у справі № 372/4514/14-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя визнано право спільної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані АДРЕСА_1 , а також автомобіль БМВ марки Х5, 2011 року випуску державний номерний знак НОМЕР_2 ; за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані АДРЕСА_1 ; визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на автомобіль «Додж Дуранго» В8 5200 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , залишено в спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 автомобіль БМВ марки Х5 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіль «Додж Дуранго» В8 5200 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 (а.с. 8-9).

Як визначено у ст.. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно ст.. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ст. 360 ЦПК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Так, позивач просить стягнути з відповідача сплачені ним витрати за житлово-комунальні послуги за 2016 рік, зокрема, за послуги газопостачання, послуги охорони та телекомунікаційні послуги.

Однак, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано 11.02.2015 року, а право власності на ? частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_2 рішенням суду, що набрало законної сили 03.03.2017 року. Отже, у вказаний період відповідач не була власником 1/2 частини вказаного домоволодіння та не мала обов`язку по його утриманню.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулює Закон України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно ст.. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Не є предметом регулювання цього Закону відносини, що виникають між співвласниками, а також між співвласниками та об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку при забезпеченні потреб співвласників шляхом самозабезпечення відповідно до статті 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Як визначено у ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Відповідно до ст.. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком та 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Отже, послуги охорони та телекомунікаційні послуги не належать до житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст.ст. 1, 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач це фізична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Зокрема, споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач - це, серед іншого, фізична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Отже, в розумінні закону споживачем комунальних послуг є особа, яка користується об`єктом нерухомого майна; отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб; з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11.02.2015 року, що набрало законної сили 23.02.2015 року, у справі № 757/21516/14-ц, яким розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , встановлено, що останні не проживали однією сім`єю з січня 2014 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, не підлягають доказуванню обставини, що з січня 2014 року сторони не проживають однією сім`єю, не ведуть спільного господарства, а фактично проживають окремо та не цікавляться життям один одного.

Згідно паспортних даних відповідача, ОСОБА_2 , з 07.11.2000 року прописана за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 158).

Будь-яких доказів на підтвердження проживання ОСОБА_2 у 2016 році у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем не надано.

13.12.2017 року представником відповідача - адвокатом Мигаль Х.О. направлено адвокатський запит до Васильківської ФЕГГ ПАТ «Київоблгаз» та ПАТ «Київоблгаз» в яких остання просила повідомити чи є заборгованість у ОСОБА_3 за оплату послуг газопостачання за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідь на адвокатський запит Обухівська дільниця Васильківської ФЕГГ ПАТ «Київоблгаз» та ПАТ «КИЇВОБЛГАЗ» повідомили, що дана інформація є з обмеженим доступом.

За таких обставин, суд вважає, що ОСОБА_2 не є споживачем комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Крім того, надані позивачем копії квитанцій на підтвердження оплати послуг не містять посилання на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а позивачем не додано до позовної заяви копії договорів на підставі яких перерахувались вказані у квитанціях кошти.

Згідно ст.. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_3 не надав належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що у 2016 році ОСОБА_2 мала частку у праві власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована у цьому домоволодінні чи проживала в ньому. Як не надано належних доказів сплати комунальних послуг за надані послуги за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. ст.. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки в позові відмовлено, а учасниками справи не надано доказів на підтвердження понесення судових витрат, то судові витрати, які підлягають розподілу між сторонами, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 5, 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 322, 356, 358, 360 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 82, 133, 141, 223, 258, 259, 263-268, 272, 273, 274, 277, 278, 279, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання спільного майна - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 06.10.2021 року.

Суддя І.В. Григоренко