Провадження № 2/522/2954/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександра Юрійовича, третя особа ОСОБА_4 , про визнання недійсними договору позики та іпотечного договору, відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 28.11.2019 року надійшов позов ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександра Юрійовича, за яким просили:

-Визнати недійсним договір позики від 12 червня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Кобзарем О.Ю., реєстровий номер №1149;

-Визнати недійсним іпотечний договір від 12 червня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Кобзарем О.Ю., реєстровий номер №1150;

-Стягнути із ОСОБА_3 на користь позивачів моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.;

-Стягнути судові витрати.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що сторони, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , перебувають у шлюбі з 31.08.1972 року. На початку червня 2019 року їх син ОСОБА_3 звернувся до них із питанням щодо їх ставлення на придбання сином разом із його дружиною ОСОБА_6 квартири у розстрочку. Через тиждень син повідомив батькам, що для отримання в СК «Будова» квартири у розстрочку необхідно, щоб позивачі надали згоду на передачу в заставу належне позивачу ОСОБА_1 нерухомого майна стояночного місця за адресою АДРЕСА_1 , максимум на три тижні та пообіцяв скасувати заставу як тільки пройде перевірку та внесе завдаток за квартиру. Вказували, що відповідач не надав їм часу на роздуми, не розповів ні процедури, ні будь-яких додаткових обставин, забрав правовстановлюючі документи та завірив, що це лише формальності та ніяких наслідків для позивачів не буде. Вказували, що 12 червня 2019 року ОСОБА_3 відвіз їх до офісу СК «Будова», де позивачці були надані документи на підпис, зміст яких не було роз`яснено, а її чоловіку документи взагалі винесли на вулицю, так як він через наявну інвалідність не міг піднятись до офісу. При цьому позивачам ніхто наслідки їх дій та зміст підписаних документів не роз`яснював. Правостановлюючі документи їм повернуті не були.

Вказували, що через три місяці їх син перестав із ними спілкуватись, відповідати на дзвінки, приїхавши до сина додому, отримали відповідь, що останній нічого не знає про стояночне місця та грошові кошти у розмірі 22 тис. дол. США, які були надані позивачами, у борг ОСОБА_3 під його психологічним тиском.

Оскільки від сина отримати підписані 12.06.2019 року вони не змогли, розшукавши нотаріуса, позивачам було надано оригінали таких документів. Звернувшись за правовою допомогою, позивачами було роз`яснено зміст підписаних документів та виявилось, що ОСОБА_1 фактично підписано договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримала в борг 11 000 дол. США, та іпотечний договір, а також наслідки таких договорів. З цього приводу вони звертались до правоохоронних органів, проте прокуратурою їх заяви були розглянуті не в рамках досудового розслідування, а в рамках Закону України «Про звернення громадян». З приводу бездіяльності прокуратури позивачі звертались зі скаргою до слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси (справа №522/19142/19).

З посиланням на те, що оскільки правоохоронні органи не квапляться захищати права позивачів, то вони вимушені звернутись до суду з дійсним позовом. Посилались на те, що ОСОБА_1 ніяких коштів від ОСОБА_2 чи від інших осіб не отримувала, про зміст договору позики та іпотечного договору не знала та останній не був доведений їй; укладання таких договорів не відповідало та не могло відповідати її волі; правочин вчинений під впливом омани, у тому числі і з боку ОСОБА_2 , якому добре відомо, що ніяких коштів він ОСОБА_1 не передавав та діяв у змові з ОСОБА_3 .. Вказували, що їм на підпис були надані лише останні листки договорів, а отже зі змістом ознайомлено не було; окрім того, вони фактично не володіють державною мовою, а отже самостійно не могли би розібратись зі змістом документів та були впевнені, що підписують документи, які гарантують придбання їх сином, ОСОБА_3 , у майбутньому квартири в розстрочку.

Правовими підставами позову позивачі зазначили положення ст. 203, 215, 229, 230, 234 ЦК України, та позивачі вважають, що наявні дві підстави для визнання оскаржуваних договорів недійсним. По-перше, це те, що вони діяли під впливом омани із боку ОСОБА_3 та опосередковано ОСОБА_2 .. По-друге, позивачі помилялись щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Також посилались на фіктивність договору позики від 12.06.2019 року, оскільки у жодної зі сторін, не було наміру на створення правових наслідків, які обумовленні в спірному договорі.

Додатково посилались на порушення процедури нотаріального посвідчення договорів, оскільки нотаріальна дія щодо посвідчення договорів була вчинена поза приміщенням нотаріуса без зазначенням причин цього; нотаріусом не було роз`яснено зміст вчинених дій та не перевірено волевиявлення сторін на вчинення відповідних нотаріальних дій; не встановлено дійсні наміри сторін до вчинення правочину, однакове розуміння сторонами наслідків своїх дій; нотаріально посвідчення документів було вчинено за відсутності перекладача.

Із приводу недійсності договору іпотеки додатково посилались на те, що зазначена в іпотечному договорі вартість стояночного місця є нижчою за ринкову та меншою за розмір позики, визначений у п.1.2 Договору позики від 12.06.2019 року.

Із приводу вимог про відшкодування моральної шкоди, посилились на те, що ОСОБА_3 відносно них фактично було вчинено кримінальне правопорушення, та через викладену ситуацію погіршився їх стан здоров`я, вони втратили сон та постійно підвищувався тиск; позивачі не могли усвідомити, як їх власний син міг так поступити з ними, відібравши фактично всі збереження. Завдані моральні страждання позивачі оцінили у розмірі 100 000 грн..

За викладеного звернулись до суду з дійсним позовом.

Ухвалою суду від 04.12.2019 року провадження у справі було відкрито з призначенням підготовчого засіданні 13.01.2020 року.

Ухвалами суду від 05.12.2019 року було вирішено питання про витребування доказів та забезпечення позову (а.с.126-129, т.1).

Через неявку сторін, розгляд справи 13.01.2020 року був відкладений на 17.02.2020 року.

Суд 17.02.2020 року протокольно залучив до участі у справі як третю особу на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 .. Розгляд справи було відкладено на 30.03.2020 року.

Через неявку сторін, розгляд справи 30.03.2020 року було відкладено на 25.05.2020 року.

До суду 25.05.2020 року надійшли письмові пояснення ОСОБА_2 (т.1, а.с.206-212), згідно яких просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його недоведеність та необґрунтованість. Посилався на те, що обізнаність Позивачів саме про укладення договору застави нерухомого майна свідчить і про їх обізнаність про договір позики, оскільки застава має похідний характер та оформлюється саме для забезпечення будь-якого іншого зобов`язання, та про те, що підписання договорів та згоди на укладення цих договорів відбулось саме за волею Позивачів. З приводу того, що позивач не знали та не розуміли української, то посилався на те, що, як вбачається з позову, Позивачі, підписуючи документи, взагалі не повідомляли нотаріусу про будь-які складнощі, що викликає українська мова, про погане знання, незнання української мови. З посвідчувального напису на договорах також вбачається, що перекладу тексту договорів не відбувалось. Звернули увагу на те, що даний позову також складений українською мовою та є досить об`ємним за змістом. Враховуючи посилання Позивачів на погане знання, незнання української мови, виникають сумніви в обізнаності Позивачів щодо змісту позову та суті позовних вимог, висунутих в тому числі і до їхнього власного сина. Позивачі стверджують, що саме вони підписали документи, що їм було відомо про придбання їхнім сином квартири, про те, що вони їдуть саме для оформлення застави належного їм нерухомого майна. Підписання договорів обґрунтовують тим, що їх торопили, не пояснили зміст, що вони не знали мови, тобто обставинами, які є саме в їхній зоні контролю, оскільки будь-яка дієздатна людина може повідомити про незручності, незрозумілості, про дискомфорт від пришвидшення тощо, тобто може керувати своїми діями та, відповідно, розуміє, що підписання договорів здійснюється з метою настання певних наслідків. Таким чином, на думку відповідача, Позивачі самі ж наводять обставини, що свідчать про відсутність будь-якого впливу на них обману з боку контрагента. Крім того, з засвідчувальних написів договорів, підписаних ОСОБА_1 , вбачається, що у нотаріуса не виникли сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності. Позивачами також не наводяться жодних даних про їх недієздатність, не надані жодні документи, що свідчать про їхню недієздатність. Отже, посилання дієздатних осіб на те, що відбувся обман або помилка внаслідок обставин, що були в зоні контролю саме цих дієздатних осіб та були створені саме ними (внаслідок дій або бездіяльності), на думку відповідача, свідчить про надуманість позову та, відповідно, його безпідставність. Вважає, що не відповідає дійсності твердження позивачів про змову, не зрозуміло в чому взагалі на погляд Позивачів полягала суть змови, яка мета змови, не надано ніяких доказів, які б свідчили про змову. Відсутність нумерації сторінок договорів ніяким чином не є доказом того, що ОСОБА_1 надали лише останні листи договорів на підпис. Такий висновок представника Позивачів нічим не підтверджений.

Додатково у поясненнях відповідача посилався на те, що в позові міститься обставини, що є суперечливими, оскільки первісно в позові зазначено, що 12 червня 2019 року ОСОБА_3 повідомив Позивачам про необхідність підписання документів про передачу в заставу їх стояночного місця, що наддасть можливість ОСОБА_3 забронювати квартиру (стор.2 позову), але надалі в позові зазначено, що Позивачка не знала, що підписала договір позики, іпотечний договір та Позивачі були впевнені, що підписують документи, які гарантують придбання ОСОБА_3 в майбутньому квартири в розстрочку (стор.4 позову). Незрозуміло, з яких підстав Позивачі самостійно вирішили, що підписують інші документи ніж договір позики та іпотеки, за умов того, що вони самі стверджують, що ОСОБА_7 їх повідомив саме про укладення договору застави (іпотеки) та за умови того, що матеріали справи свідчать про роз`яснення нотаріусом змісту договорів, що підписувались.

Відповідач у поясненнях посилався на те, що Позивачі зазначають про те, що вони діяли під впливом омани з боку їхнього сина ОСОБА_3 та опосередковано ОСОБА_2 . Але ОСОБА_3 , який є сином Позивачів та нібито ввів батьків в оману, взагалі не є стороною правочину. Згідно приписів чинного законодавства правочин визнається недійсним у випадку, коли саме одна із сторін правочину навмисно ввела в оману другу сторону, між тим на думку відповідача вказані обставини є недоведеними.

Вважає, що не доведено умисел і другої сторони правочинів його, ОСОБА_2 , вчинення ним цілеспрямованих дій на укладення з ОСОБА_1 договору позики та іпотечного договору. Не доведено істотності значення обставин, щодо яких Позивачів введено в оману. Позивачка стверджує, що не отримувала кошти від нього, та що кошти отримав її син, вона не знала, що підписує договір позики та іпотечний договір, але при цьому вона з ОСОБА_5 вважали, що підписали документи, які на їхню думку гарантували придбання ОСОБА_3 в майбутньому квартири в розстрочку та перед підписанням документів ОСОБА_3 їм повідомив про необхідність підписати документи щодо передати в заставу їх стояночного місця для забезпечення можливості придбати квартиру. Як свідчать матеріали справи цього ж дня син ОСОБА_8 з метою придбання квартири уклав Договір асоційованого членства у споживчому товаристві, та придбання ним квартири батьки заздалегідь ухвалили. Отже, сукупність вказаних обставин ніяким чином не доводить істотності значення обставин, щодо яких Позивачів нібито введено в оману, та навпаки свідчать про обізнаність Позивачів з приводу змісту укладених правочинів, та про мету їх укладання - придбання їхнім сином квартири. Зазначені обставини жодним чином не вказують на наявність невигідності для ОСОБА_1 правовідносин, що склались внаслідок укладення вказаних договорів, враховуючи її намір та намір ОСОБА_5 гарантувати сину придбання квартири. Звертаємо увагу, що Позивачка не зазначає правову природу правочинів, які вона мала намір підписати. На думку відповідача, договір позики свідчить про підтвердження факту отримання ОСОБА_1 саме грошових коштів, які належать ОСОБА_2 .. Крім того, Позивачі зазначають, що саме ОСОБА_3 мав повертати кошти ОСОБА_2 , що також підтверджують відсутність невигідності для ОСОБА_7 зазначених правовідносин. Недоведеність підстав своїх вимог стосується і підстав визнання правочину недійсними внаслідок помилки.

За викладеного, відповідач вважає, що позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржувані договори та надання згоди на їх укладення вчинялись Позивачами під впливом обману з боку відповідачів та помилки, що ними неправильно сприймалися фактичні обставини правочинів, що вплинуло на їхнє волевиявлення, тобто не довели обставини, на які посилаються як на підставу своїх вимог. Вищевикладені обставини свідчать і про відсутність підстав для визнання правочинів фіктивними, оскільки вони вчинені саме з певними наміром створення відповідних правових наслідків, обумовлених цими правочинами.

Щодо нібито порушення порядку посвідчення договорів та твердження про перебування приватного нотаріуса ОСОБА_9 в змові з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідач у поясненнях посилався на те, що вищевикладені обставини та зміст договорів, що оскаржуються, свідчать про безпідставність таких тверджень, та Позивачами не наведено жодних доказів в підтвердження зазначених тверджень. Твердження про те, що зазначена в Іпотечному договорі вартість стояночного місця є меншою за розмір позики за Договором позики від 12.06.2019 року також спростовуються матеріалами справи. Так, в п. 1.3. Іпотечного договору встановлено, що заставна вартість предмета іпотеки визначається Сторонами в сумі - 289 288,45 грн. Така застава вартість предмету іпотеки встановлена саме за згодою Сторін. Еквівалент в доларах США такої суми на дату укладення іпотечного договору складав 11 000 доларів США. Заставна вартість предмету іпотеки відповідає саме сумі договору позики. Визначення Сторонами вартості предмету іпотеки саме в такому розмірі жодним чином не суперечить положенням чинного законодавства.

Враховуючи те, що відсутні підстави для визнання недійсними договору позики від 12.06.2019 та іпотечного договору, відповідач вважає, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо відшкодування Позивачам моральної шкоди.

За викладеного, ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову.

Через неявку сторін, розгляд справи 25.05.2020 року був відкладений на 13.07.2020 року.

На виконання вимог ухвали суду від 05.12.2019 року до суду 07.07.2020 року були надані копія договору позики та договору іпотеки, а також документи, на підставі яких вони були посвідчені (а.с.2-52).

Ухвалою суду від 13.07.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 29.10.2020 року.

Через неявку сторін, розгляд справи 29.10.2020 року, 21.01.2021 року відкладався.

У судовому засіданні 23.03.2021 року були присутні позивач ОСОБА_1 , представник позивача адв. ОСОБА_10 , представник відповідача ОСОБА_11 та як свідок ОСОБА_12 ..

По справі було оголошено перерву до 25.05.2021 року.

За клопотання сторони позивача розгляд справи 25.05.2021 року був відкладений на 14.07.2021 року.

У судовому засіданні 14.07.2021 року були заслухані пояснення свідка ОСОБА_12 , яка пояснила суду, що вона є рідною сестрою відповідача ОСОБА_3 та донькою позивачів.

По справі було оголошено перерву до 07.10.2021 року для повторного виклику інших учасників процесу.

У судовому засіданні 07.10.2021 року була присутня адвокат позивачів ОСОБА_10 , яка повідомила що позивач ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та подала до суду клопотання про закриття провадження в частині вимог до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду від 07.10.2021 року провадження у справі в частині вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди було закрито.

По суті позовних вимог адвокат позивача підтримала обставини та позицію, викладену в позові, та просила задовольнити.

Також був присутній представник відповідача ОСОБА_2 адв. ОСОБА_11 , яка заперечувала проти вимог та просила відмовити, за підстав та обставин, викладених у письмових поясненнях.

Інші учасники процесу (відповідачі ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кобзар О.Ю., третя особа ОСОБА_4 ) у судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином.

У матеріалах справи наявні заяви приватного нотаріуса Кобзар О.Ю. та представника третьої особи Януліс І.Г., згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності. Відповідач ОСОБА_3 причин неявки суду не повідомив та заяв по суті справи не подавав.

Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Суд, зважаючи на належне сповіщення відповідачів ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Кобзар О.Ю., третьої особи - ОСОБА_4 , за згоди представників позивача та відповідача, на підставі ст. 223 ЦПК України, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності вказаних сторін, сповіщених належним чином.

Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача ОСОБА_2 , оцінивши докази, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із наступних підстав.

Із наданих приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександром Юрійовичем документів на виконання ухвали суду від 05.12.2019 року судом встановлено, що 21 червня 2019 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником було підписано договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Кобзарем О.Ю., зареєстровано в реєстрі за №1149 (а.с.3-4, т.2).

У відповідності до п.1.1 Договору, позикодавець передає у власність позичальнику грошову кошти (сума позики), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів, із урахування умов договору.

Згідно п.1.2 Договору, сума позики складає 289 288, 45 грн., в еквіваленті по курсу НБУ станом на день укладення договору 11 000, 00 дол. США. Позика була надана строком до 01.08.2019 року.

Згідно п.1.9 договору, позичальник своєю заявою повідомив, що на час укладання договору позики перебуває у зареєстрованому шлюбі. Цей договір вчинений за письмовою згодою чоловіка позичальника, викладеного окремою заявою, справжність підпису на які засвідчено приватним нотаріусом ОМНО Кобзарем О.Ю., 12 червня 2019 року за реєстровим №1148, яка долучається до примірника цього договору.

У відповідності до п.4.1 Договору, вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що це договір укладається за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, спонукаючих вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах, не є фіктивним та удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, сторони однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної зі сторін. Зміст статей 215, 220, 225, 229-236, 509, 527, 1046-1052 УК України, ст. 65. 74 СК України, ст.87-91 Закону України «Про нотаріат» про порядок вчинення виконавчих написів сторонам за цим Договором нотаріусом роз`яснено.

На договорі наявні підписи сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , справжність яких не спростована.

Також, 12 червня 2019 року у забезпечення вимог за договором позики між ОСОБА_2 як іпотекодержателем та ОСОБА_1 як іпотекодавцем був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Кобзарем О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1150 (а.с.23-28, т.2).

За умовами вказаного іпотечного договору від 12.06.2019 року, сторони визначили, що в забезпечення вимог, що витікають із договору позики від 12.06.2019 року (реєстровий №1149), в іпотеку передається стояночне місце №47 в будинку АДРЕСА_1 , заг.пл.16,9 кв.м., що є приватною власністю іпотекодавця.

Згідно п.1.2.2 Договору, вартість стоячного місця була визначена за домовленістю сторін 221 885 грн..

Згідно п.1.3 Договору, заставна вартість предмета іпотеки визначена сторонами у сумі 289 288, 45 грн..

Згідно п.2.1.1 Договору, іпотекодавець є дієздатною особою, що вправі набувати права та виконувати обов`язки, в тому числі вчиняти будь-які правочини, включаючи без обмеження укладання цього договору, а також створення інших договірних відносин, пов`язаних з цим Договором та виконання своїх зобов`язань за цим Договором.

Згідно п.2.1.2 договору, іпотекодавець діє цілеспрямовано, свідомо і добровільно, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених цим договором, розуміючи значення свої дій та керуючись ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених цим договором, без впливу обману, насильства чи тяжкої для іпотекодавця обставини, без наміру приховання іншого правочину чи нестворення правових наслідків.

Згідно п.2.18 Договору, іпотекодавець доводить до відмова іпотекодержателя, що на день підписання Іпотечного договору, перебуває у зареєстрованому шлюбі. Договір посвідчений за згодою чоловіка іпотекодавця, викладеною окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчений приватним нотаріусом ОМНО Кобзарем О.Ю., 12 червня 2019 року за реєстровим №1148, яка знаходиться під примірником цього договору.

Згідно п.9.1 Договору, законодавство щодо визнання правочинів недійсними, а також норми законодавства, що регулюють даний правочин, сторонам роз`яснено.

На іпотечному договорі також наявні підписи сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , справжність яких не спростована.

До вказаного договору були надані приватному нотаріусу Кобзарю О.Ю. належним чином завірені копії правовстановлюючих документів ОСОБА_1 на стояночне місце предмет іпотеки (а.с.29-30, т.2), а також долучено звіт про оцінку майна №19-190611-004 (стоячного місця), складений станом на 11.06.2019 року (а.с.41-42, т.2).

Суд вбачає, що вказаний звіт від 11.06.2019 року був складений на замовлення ОСОБА_1 ..

До договору позики від 21.06.2019 року та іпотечного договору від 12.06.2019 року була долучена нотаріальна посвідчена заява ОСОБА_5 чоловіка ОСОБА_1 (а.с.11, 47 т.2), згідно якої він надав згоду своїй дружині на укладання договору позики, за яким вона позичає кошти у сумі 289 288, 45 грн. в еквіваленті за курсом НБУ 11 000, 00 дол. США, у гр. ОСОБА_2 , та в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, на передачу в іпотеку за ціну та на умовах на її власний розсуд стояночне місце під АДРЕСА_2 , заг.пл.16,9 кв.м..

Також згідно даної заяви, ОСОБА_5 заявив про свою згоду на те, що усі без винятку умови договору позики та іпотечного договору, з проектом яких він ознайомлений, визначалися його дружиною самостійно, без додаткових погоджень цих питань із ним, та підтверджує, що укладання та підписання вищевказаних договорів відповідає їх спільному волевиявленню та здійснюється його дружиною в інтересах сім`ї.

Також у заяві зазначено, що при підписанні цього документу, ОСОБА_5 стверджує, що в дієздатності необмежений, за станом здоров`я може здійснювати та захищати свої права та обов`язки, не перебуває під впливом погроз, насильства, як фізичного, так і морального та діє не у наслідок тяжких обставин.

Правові наслідки підписання та оформлення цієї заяви, а також зміст статей 225, 229, 231, 233 ЦК України, ст. 57, 60, 65, 69, 70, 74 СК України нотаріусом йому роз`яснені.

Зазначене не спростовано з боку позивача.

Також згідно матеріалів справи, 12 червня 2019 року між ОСОБА_3 , який є сином позивача та ОСОБА_5 , як пайовиком та Споживчим товариством «Будова-Фінанс» було укладено договір асоційованого членства в споживчому товаристві №2/64-БФ (а.с.65-73), відповідно до умов якого пайовик зобов`язався прийняти участь в реалізації статутних цілей і завдань Товариства шляхом внесення в повному обсязі своєї частки в товариство, з метою забезпечення Товариством фінансування будівництва будинку за рахунок внесеного пайовиком паю, а також прийняти на себе в розмірі цільового внеску частину витрат, пов`язаних з утримання Товариства і реалізацією статутних цілей і завдань, на умовах цього Договору, а Товариство зобов`язалось забезпечити фінансування будівництва будинку і після здачі будинку в експлуатацію передати пайовикові квартиру, за умови виконання пайовиком зобов`язань за цим договором.

Згідно п.2.1 Договору, частка пайовика була визначена у розмірі 76 860 дол. США, що на момент укладання договору за курсом НБУ становило 2 036 790, 00 грн..

16 липня 2019 року між сторонами, ОСОБА_3 , який є сином позивача та ОСОБА_5 , як пайовиком та Споживчим товариством «Будова-Фінанс», було укладено акт взаєморозрахунків, згідно якого ОСОБА_3 було передано приміщення, площею 87,3 кв.м., за адресою будинку АДРЕСА_3 (а.с.74, т.1).

Звертаючись до суду з дійсним позовом, ОСОБА_1 просила визнати недійсними оскаржувані договір позики від 12.06.2019 року та іпотечний договір від 12.06.2019 року, а також стягнути із ОСОБА_3 моральну шкоду.

Як на підстави для визнання договорів недійсним позивачка посилалась на наступне:

-вона діяла під впливом омани з боку ОСОБА_3 та опосередковано ОСОБА_2 , оскільки ніяких коштів від ОСОБА_2 чи від інших осіб не отримувала, про зміст договору позики та іпотечного договору не знала та останній не був доведений їй;

-укладання таких договорів не відповідало та не могло відповідати її волі;

-також вона явно помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки вважала, що підписують документи про надання гарантії сину, ОСОБА_3 , на придбання квартири у розстрочку;

- вказувала, що їм на підпис були надані лише останні листки договорів, а отже зі змістом ознайомлено не було; окрім того, вони фактично не володіють державною мовою, а отже самостійно не могли би розібратись зі змістом документів;

- посилались на фіктивність договору позики від 12.06.2019 року, оскільки у жодної зі сторін, не було наміру на створення правових наслідків, які обумовленні в спірному договорі.

Правовими підставами позову зазначила положення ст. 203, 215, 229, 230, 234 ЦК України, та позивач вважає, що наявні дві підстави для визнання оскаржуваних договорів недійсним.

Додатково посилались на порушення процедури нотаріального посвідчення договорів, оскільки нотаріальна дія щодо посвідчення договорів була вчинена поза приміщенням нотаріуса без зазначенням причин цього; нотаріусом не було роз`яснено зміст вчинених дій та не перевірено волевиявлення сторін на вчинення відповідних нотаріальних дій; не встановлено дійсні наміри сторін до вчинення правочину, однакове розуміння сторонами наслідків своїх дій; нотаріально посвідчення документів було вчинено за відсутності перекладача.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Правові норми.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Отже, законодавець визначає, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (позиція Верховного Суду у справі №904/5212/17 від 04 квітня 2018 року).

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; посилання на видачу заставної або її відсутність.

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Отже, конструкція норми частини 2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» передбачає не нікчемність, а оспорюваність такого договору з підстав, передбачених у частині 1 указаної статті та необхідності доведення в суді порушених прав позивача.

За змістом ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотиву правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до п.20 Постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Незмінною є практика стосовно розгляду таких позовів і на час розгляду цього спору, оскільки аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2021 року у справі №638/20120/16.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, предметом доказування в суді є те, що помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Між тим, дослідженні судом докази, та встановлені обставини не свідчать про те, що укладенні договори позики та іпотеки були вчиненні під впливом омани чи помилки. Крім того в підтвердження намірів укласти відповідні договори також свідчить і заява ОСОБА_5 про згоду на їх вчинення. Крім того є заява ОСОБА_2 про проведення розрахунку з ним, та його представник повідомив суд про те, що не має матеріальних претензій до позивачки.

Позивачем у позовній заяві не наведено достеменних та беззаперечних доказів на підтвердження наявності помилки/омани щодо обставин, які мають істотне значення, під час укладення договору позики від 12.06.2019, що виключає підстави для застосування до спірних правовідносин норм ст. 229 ЦК України.

Самі лише твердження позивача про укладення договору позики під впливом омани та помилки не є в розумінні ч. 2 ст. 76 ЦК України засобом доказування.

При цьому, суд вбачає, що умови договору позики та іпотечного договору погоджені сторонами до його укладення, викладені в текстах договорів у спосіб, що не допускає їх подвійного тлумачення, всі суми у їх грошовому вимірі.

Таким чином, укладення оскаржуваних договір на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі позивача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства.

Зазначене підтверджено нотаріально посвідченими договорами, підписаними ОСОБА_1 , справжність підпису якої не спростовано позивачем.

Доказів того, що станом на підписання оскаржуваних договорів позивачка не розуміла значення своїх дій та зміст оскаржуваних договорів, матеріали справи не містять.

Суд приходить до висновку про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що при укладанні договору позики та іпотечного договору від 12 червня 2019 року саме відповідач ОСОБА_2 ввів в оману в оману позивача.

При цьому, суд вбачає, що ОСОБА_5 не був стороною оспорюваних правочинів та з матеріалів справи не вбачається, що останній був заінтересований в укладенні даних договорів

Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Верховний Суд у постанові від 09.02.2020 року по справі № 903/439/18 нагадав, що згідно з ч.ч.1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Між тим у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01.02.2017 року у справі № 6-2360цс16 та підтримана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року по справі № 442/3285/16-ц, провадження № 61-21651св18 (ЄДРСРУ № 79543580).

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є:

введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;

свідомий намір невиконання зобов`язань договору;

приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічний висновок зроблений в Постанові Верховного суду від 29.03.2018 р. по справі № 923/333/16.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Щодо твердження позивача про фіктивність вказаних правочинів, то суд вважає таке твердження недоведеним, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчили б про те, що вони були вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими договорами. З матеріалів справи вбачається, що вказані договори були реальними, в тому числі обумовлена ціна об`єктів нерухомості відповідала оцінці проведеній в установленому порядку, та їх умови були виконані сторонами.

Окрім того, у матеріалах справи наявна копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 18.12.2019 року, згідно якої ОСОБА_2 ствердив, що ОСОБА_1 як позичальник повністю розрахувалась перед ним за договором позики №1149 від 12.06.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Кобзарем О.Ю., у забезпечення якого було укладено іпотечний договір від 12.06.2019 року №1150. У заяві ОСОБА_2 зазначив, що будь-яких претензій фінансового та матеріального характеру, які б стосувались розрахунків за вищевказаним договором позики, до ОСОБА_1 не має. Також просив зняти накладену 12.06.2019 року заборону відчуження стоячного місця АДРЕСА_2 , заг.пл.16,9 кв.м., що належить ОСОБА_1 , та вилучити запис із Державного реєстру іпотек (а.с.167, т.1).

Суд вбачає, що письмові докази (а саме нотаріально посвідчені документи) не можуть бути спростовані усними пояснення сторін, окрім того сторонами не заперечується підписання документів. Посилання ж на те, що укладення оспорюваних договорів не відповідало волі позивача з матеріалів справи не вбачається.

При цьому, суд вбачає, що станом на 18.12.2019 року відповідач ОСОБА_2 як позичальник не має будь-яких претензій до ОСОБА_1 як позичальника, обтяження за договором іпотеки за його заявою мало було бути знятим. Отже, суд не вбачає, яким чином на теперішній час існування даних договорів порушує права позивача.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оскільки позивачем суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, то суд приходить до висновку про відсутність у справі підстав для задоволення ОСОБА_1 та визнання недійсними укладені між нею та ОСОБА_2 договору позики та іпотечного договору від 12.06.2019 року та в цій частині позову суд відмовляє.

Окрім того, суд, відмовляючи у задоволенні вимог до нотаріуса, суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року в справі № 474/106/18 (провадження № 61-13847св19), згідно якої зазначено, що "вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.

При цьому, згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження". Тобто нотаріус не є належним відповідачем.

Окрім того, твердження позивача із приводу того, що нотаріальна дія щодо посвідчення договорів була вчинена поза приміщенням нотаріуса без зазначенням причин цього; нотаріусом не було роз`яснено зміст вчинених дій та не перевірено волевиявлення сторін на вчинення відповідних нотаріальних дій; не встановлено дійсні наміри сторін до вчинення правочину, однакове розуміння сторонами наслідків своїх дій; нотаріально посвідчення документів було вчинено за відсутності перекладача, спростовується змістами оспорюваних договорів та не підтвердженні зі сторони позивача будь-якими доказами. При цьому суд враховує, що судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях.

Із приводу вимог до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, то суд вбачає, що дані вимоги базувались фактично на обставинах введення ОСОБА_3 в оману позивача щодо природи укладених правочинів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Зі змісту п.5 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 , відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Утім, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, щоб свідчив про заподіяння відповідачем позивачу моральних страждань, та його оцінки.

Суд вбачає, що ОСОБА_3 взагалі не був сторони оскаржуваних правочинів, а також зважаючи на те, що недійсність договорів судом не встановлено, то суд не вбачає факту завдання відповідачем позивачу моральних страждань. Окрім того, не зрозуміло з чого виходив позивач, визначаючи заявлений розмір моральних страждань.

З огляду на відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , то судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст. 11, 15-16, 23, 202-203, 215, 216, 229, 230, 234, 572, 575, 626-628, 638-640, 1167 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст.ст.1, 2, 3, 13, 19, 42, 43, 48, 49, 59, 76-81, 82, 89, 95, 141, 209, 210, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 353-354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кобзар Олександра Юрійовича, третя особа ОСОБА_4 , про визнання недійсними договору позики та іпотечного договору, відшкодування шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 13.10.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.