Справа № 727/7550/21
Провадження № 4-с/727/34/21
ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ЧЕРНІВЦІ
07 вересня 2021 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:
головуючого судді Слободян Г.М.
за участю секретаря судового засідання Дячук І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці справу за скаргою ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка Костянтина Олександровича, стягувач ТОВ «Фінансова компанія Гефест», В С Т А Н О В И В :
09.08.2021 року скаржник ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці зі скаргою на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка Костянтина Олександровича, де стягувач ТОВ «Фінансова компанія Гефест».
Посилається на те, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка Костянтина Олександровича перебуває виконавче провадження №66121760 щодо примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Чернівці №2-343/2010 від 14 червня 2017 року. В даному виконавчому провадженні ОСОБА_1 є боржником, а ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» - стягувачем. 04 серпня 2021 року ОСОБА_2 через свого представника ознайомилася з матеріалами виконавчого провадження та отримала копію постанови про відкриття виконавчого провадження. Однак, із діями приватного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження ОСОБА_1 не погоджується, вважає, що виконавче провадження було відкрито незаконно, а саме ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» звернулось до приватного виконавця із заявою про примусове виконання рішення суду і до заяви долучили оригінал виконавчого листа №2-343/2010 від 14 червня 2017 року, однак згідно виконавчого листа стягувачем є Акціонерний комерційний інноваційний банк Укрсиббанк, тому саме він мав право звернутись до приватного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження. Просить суд скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №66121760 від 19 липня 2021 року.
Представник скаржника, що представляє інтереси ОСОБА_3 , адвокат Венерський О.С. в судове засідання з`явився, вимоги скарги підтримав в повному обсязі та просив скаргу задовольнити.
Приватний виконавець Кондрюк К.О. в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про поважність причин неявки суд не повідомив.
Представник стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про поважність причин неявки суд не повідомив.
У відповідності до вимог ч.2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу ДВС, приватного виконавця, які належним чином повідомлені, не перешкоджають розгляду скарги. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути скаргу у відсутність учасників справи.
Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до положень ст. .ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити ухвалу.
Суд, виходячи з даних вимог закону, вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги скарги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду скарги по суті, вважає, що скарга обґрунтована і підлягає до задоволення, з наведених нижче підстав.
Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.
Судом встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області від 19 липня 2021 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-343/2010 виданого 14 червня 2017 року Шевченківським районним судом м. Черінвці про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості в сумі 1 098 811,42 грн. на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсоцбанк».
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.10.2010 року було задоволено позов Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором. На виконання зазначеного рішення Шевченківським районним судом м. Чернівці видано виконавчий лист від 14.06.2017 року, де стягувач є Акціонерний комерційний інноваційний банк «Укрсоцбанк».

На підставі вищезазначеного виконавчого листа відкрито виконавче провадження №66121760.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 №1404-VIII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - «рішення») - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною четвертою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Скаржник, звертаючись до суду із вказаною скаргою, посилався на те, що державним виконавцем не здійснено дій, які б сприяли ефективному та своєчасному здійсненню заходів примусового виконання рішень в повному об`ємі, зокрема, не подано подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника, а також не було вчинено інших дій, передбачених законом, не здійснено перевірку майнового стану у строки та у періодичність, встановленого Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзацах 1 та 3 п. 1, п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду, тому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Відповідно до ст. 451 ч.2 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи те, що приватний виконавець в судове засідання не з`явився, відзив на скаргу та копії матеріалів виконавчого провадження суду не надав, тобто не скористався своїм правом спростувати доводи скаржника, суд вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 19.07.2021 року винесена приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Кондрюком К.К. є незаконною, та підлягає скасування, так як невірно вказано сторону стягувача, адже ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» не має права на стягування відповідно до виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.06.2021 року за №2-343/2010.

За таких обставин, суд вважає, що необхідно визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка К.К. та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 19.07.2021 року за № 66121760.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, Конституції України, ст.ст.1, 5, 18, 37, 41, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447 - 453 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця - задовольнити.

Скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка Костянтина Олександровича від 19.07.2021 року про відкриття виконавчого провадження за №66121760.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівців або безпосередньо до апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасники справи, яким ухвала суду не була вручена у день її проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст ухвали складено 07.09.2021р.

Суддя Слободян Г.М.