Головуючий у І інстанції Тиханський О.Б.
Провадження № 22-ц/824/9804/2021 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Гуля В.В., Мельника Я.С., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 з урахуванням уточнень зазначила, що у період з 15 листопада 2016 року по 18 червня 2020 року вона перебувала у трудових відносинах з ЗДО «Сонечко», яке знаходиться на балансі Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області. Під час перебування у трудових правовідносинах з відповідачем, останнім позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата за червень 2020 року у розмірі 4 286 грн. 88 коп.

18 червня 2020 року ОСОБА_1 була звільнена, однак в порушення вимог ст. 47 КЗпП, їй не було виплачено в день звільнення нараховану до виплати заробітну плату за червень 2020 року в розмірі 4 286,88 грн. та компенсацію за 14 днів невикористаної відпустки в розмірі 1 691,67 грн.

Посилаючись на порушення відповідачем конституційного права на оплату праці, позивач просила суд стягнути з відповідача заборгованість по вищевказаним належним їй виплатам.

Крім того, позивач просила суд на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 45 012,24 грн., та вирішити питання про розподіл понесених нею по справі судових витрат у вигляді витрат за надану правову допомогу у розмірі 15 400,00 грн. та судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 1 691,67 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15 000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 600 грн.

Стягнуто з Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області на користь ОСОБА_1 судові витрати на надання правової допомоги у розмірі 7 000 грн.

В задоволенні іншої частинипозовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області подав на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову. Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилався на те, що ОСОБА_1 були нараховані та сплачені авансові виплати за першу половину червня 2020 року. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази заборгованості по заробітній платі та докази наявності у позивача днів невикористаної відпустки та її компенсації. Також апелянт посилався на те, що позивач не зверталась до виконавчого комітету із заявою про виплату їй компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а дана інформація містилась у особових справах працівників, які були викрадені із ЗДО «Сонечко» 18.06.2020 року, про що 19.06.2020 року було повідомлено органи поліції.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач ОСОБА_1 просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (67 231 грн. 59 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 , остання 14 листопада 2016 року булаприйнята на посаду діловода у дошкільний навчальний заклад ясла-садок «Сонечко» Української міської ради, а18 червня 2020 року -звільнена за згодою сторін (а.с.9).

18 червня 2020року ОСОБА_1 на ім`я завідувача ДНЗ «Сонечко» подалазаяву про звільнення її за згодою сторін та виплату заробітної плати за червень 2020 року (а.с.12).

Відповідно до наказу № 50-к від 18червня 2020 рокуДНЗ «Сонечко» ОСОБА_1 , яка працювала на посаді діловода, на 0,5 ставки посади каштеляна, 0,5 ставки посади машиніста за внутрішнім сумісництвом звільнена з 18 червня 2020 року за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.15-18).

Відповідно до листа виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району від 17 серпня 2020року адвоката Романенка О.А. повідомлено, що в розпорядженні виконавчого комітету Української міської ради відсутня необхідна та достатня інформація щодо невикористаних днів відпустки або іншаінформація, необхідна для нарахування відповідних виплат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за чотирнадцять днів невикористаної щорічної відпустки, невиплаченої при звільненні, та середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з доведеності та обгрунтованості цих вимог, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Частиною 5 вказаної статті встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

За приписами ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Частиною 6 статті 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

У ст. 30 вказаного Закону міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для підприємств, установ та організацій, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці».

Визначення видів виплат, що відносяться до основної, додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат, при нарахуванні єдиного внеску передбачено Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5.

Згідно з п.п. 2.2.12 розд. 2 Інструкції № 5 суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток працівникам у розмірах, передбачених законодавством, входять до фонду оплати праці у складі фонду додаткової заробітної плати та є об`єктом для нарахування і утримання єдиного внеску.

Таким чином, компенсація за невикористану відпустку входить до фонду заробітної плати, а тому на виплату таких коштів поширюються вимоги ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Згідно ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.3 ст.8 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів.

Судом встановлено, що позивач працювала в дошкільному навчальному закладі «Сонечко», що знаходиться на балансі виконавчого комітету Української міської ради. Саме виконавчий комітет, зокрема, відділ, відповідальний за організацію бухгалтерського обліку, виплачував заробітну плату та здійснював контроль за використаними відпустками працівників дошкільного закладу.

В спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця, отже заперечення відповідача, що в них не було документів, необхідних для вирішення питання про компенсацію за дні невикористаної відпустки, спростовуються тим, що саме відповідач повинен здійснювати облік невикористаних днів відпустки позивача, як працівника.

Крім того, відповідачем під час розгляду справи суду не було надано жодних доказів на спростування доводів позивача щодо наявності у неї на час звільнення 14 днів невикористаної основної відпустки та невиплати їй компенсації за ці дні відпустки.

Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення на її користь з відповідача невиплаченої при звільненні компенсації за невикористану відпустку у обчисленому позивачем розмірі - 1 691,97 грн., оскільки відповідач, як роботодавець, був зобов`язаний виплатити позивачу, як працівнику, при звільненні всі належні їй кошти, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України,необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

У пункті 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

З урахуванням встановлених обставин справи,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Проведений позивачем розрахунок середнього заробітку відповідає положенням Порядку № 100 та відповідачем не спростований.

При цьому з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції зменшив розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, з 45 012,88 грн. до 15 000 грн., задовольнивши цю вимогу ОСОБА_1 частково.

Разом із тим, перевіряючи рішення у цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дійшовши обґрунтованого висновку про зменшення розміру відшкодування, не в достатній мірі врахував очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості. Зважаючи на те, що розмір заборгованості складає лише 1 691,67 грн., стягнутий судом з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 15 000 грн., на думку колегії, є неспівмірним із розміром заборгованості та підлягає зменшенню до 5 000 грн.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат судом ухвалене з додержанням вимог закону, оскільки позивачем на підтвердження факту понесення цих витрат суду було надано належні та допустимі докази, які відповідачем спростовані не були. Крім того, судом при визначенні розміру витрат на правову допомогу, надану позивачу, були враховані складність справи та виконані адвокатом роботи і послуги, що стосуються підготовки позову та розгляду справи в суді, час, витрачений адвокатом на надання послуг та обсяг таких послуг, а також значення справи для позивача, поведінку відповідача та фактичне визнання ним позовних вимог, у зв`язку із чим судом із заявленої позивачем вартості правової допомоги - 15 400 грн. було стягнуто на її користь 7 000 грн., що є пропорційним до складності справи та витраченого часу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення відповідачем характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оскільки суд, ухвалюючи рішення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у справі підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за чотирнадцять днів невикористаної щорічної відпустки, невиплаченої при звільненні, та середнього заробітку за час затримки розрахунку, однак при цьому допустив помилку у визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні шляхом зменшення розміру середнього заробітку з 15 000 до 5 000 грн. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області - задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 квітня 2021 року змінити в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнутого з Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області на користь ОСОБА_1 , зменшивши цей розмір з 15 000,00 грн. до 5 000,00 грн.

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: