Справа № 643/6813/20
Провадження № 2/643/733/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2021

29 березня 2021 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Обслуговуючий кооператив «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» про визнання правочину щодо передачі майнового паю недійсним, застосування реституції,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Обслуговуючий кооператив «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна», якою, з урахуванням уточнень, просить визнати недійсним правочин від 05 січня 2018 року, вчинений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо передачі майнового паю (гаражного боксу № НОМЕР_1 ) в Обслуговуючому кооперативі «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна»; застосувати наслідки недійсності правочину та зобов`язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 у власність майновий пай (гаражний бокс № НОМЕР_1 ) в Обслуговуючому кооперативі «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 19.01.2015 за участі автомобілів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сталася ДТП, в результаті якої ОСОБА_1 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження. 19.01.2015 відомості про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000019. 17.09.2015 кримінальне провадження №0000019 від 19.01.2015 за фактом ДТП, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито на підставі постанови слідчого СВ Решетилівського РВ УМВС України в Полтавській області. 12.10.2017 ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області по справі № 546/92/15-к постанову слідчого СВ Решетилівського РВ УМВС України в Полтавській області скасовано, матеріали кримінального провадження №0000019 повернуто до Решетилівського ВП Глобинського ВП ГУНП в Полтавській області для продовження досудового слідства. 07.12.2017 кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_2 перекваліфіковано із ч. 1 ст. 286 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України. 02.11.2017 (з уточненням 08.12.2020) пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_2 моральної та матеріальної шкоди. 22.12.2017 ОСОБА_2 було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 16.05.2019 вироком Чутівського районного суду Полтавської області по справі № 546/125/18 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та стягнуто з останнього на користь ОСОБА_1 250 000,00 грн в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди. Вирок набрав законної сили 05.12.2019. ОСОБА_2 після повідомлення йому підозри, а саме 05.01.2018 (на підставі заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 28.12.2017), усвідомлюючи наслідки та бажаючи їх уникнути, вчинив правочин щодо відчуження майнового паю в кооперативі, шляхом передачі належного йому майнового паю в Обслуговуючий кооператив «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» своїй матері ОСОБА_3 . Майновим паєм є саме гаражний бокс № НОМЕР_1 . Постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Грецьким Д.Є. від 08.01.2020 було відкрито виконавче провадження. Вищевикладене вказує на те, ОСОБА_2 уклав спірний правочин про передачу майнового паю лише з метою уникнення матеріальної відповідальності, шляхом відчуження належного йому права на майно, що перешкоджає стягненню з останнього грошових коштів на відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди. Отже, вказаний правочин підлягає визнанню судом недійсним з підстав його фіктивності.

Ухвалою судді визначено вказану справу розглядати у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, у відповідності до вимог ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З боку представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 24.06.2020 надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_2 заперечує проти позову, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, посилаючись на таке. У квітні 2013 року ОСОБА_2 став членом Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» та набув право на гаражний бокс № НОМЕР_1 . На теперішній час членом Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» є ОСОБА_3 . Факт наявності вироку Чутівського районного суду Полтавської області від 16.05.2019 та постанови про відкриття виконавчого провадження № 60943885 старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не оспорюється ОСОБА_2 , окрім того здійснюються дії по виконанню ним вироку суду. Вирок Чутівського районного суду Полтавської області відносно нього набрав законної сили 05.12.2019, а членом Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» ОСОБА_3 стала ще у 2017 році. Отже, доводи позивача щодо свідомого бажання зі сторони ОСОБА_2 уникнути матеріальної відповідальності не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються виключно на припущеннях, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в обгрунтування фіктивності спірного договору, укладеного між відповідачами, а сам факт наявності кримінального провадження у відношенні ОСОБА_2 в цей період не може вважатися підставою для визнання спірного договору фіктивним, що укладений нібито без відповідних правових наслідків. У задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

02.07.2020 з боку позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій останній просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

З боку третьої особи, голови правління Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» - Мартиненка С.В., 24.06.2020 надійшов відзив на позовну заяву, в якою останній зазначає, що вважають вихід із членів кооперативу ОСОБА_2 та вступ до гаражного кооперативу ОСОБА_3 з передачею майнового паю від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відбулося згідно Закону України «Про кооперацію» та вимог Статуту кооперативу. Підстава на заборону дії в момент передачі майнового паю від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 у Обслуговуючому кооперативі «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» відсутня.

Суд, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з такого.

У відповідності до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час судового розгляду встановлено таке.

19.01.2015 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в результаті якої ОСОБА_1 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження (а.с.24).

19.01.2015 відомості про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000019, а в подальшому склад кримінального правопорушення 07.12.2017 перекваліфікований на ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.24).

08.12.2017 до Решетилівського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_2 про стягнення моральної та матеріальної шкоди заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення (а.с.25).

22.12.2017 ОСОБА_2 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.24).

Вироком Чутівського районного суду Полтавської області від 16.05.2019 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України; цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» задоволено частково та стягнуто, зокрема, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 250 000,00 грн в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди (а.с.34-37).

Як вбачається із копії подання старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Грецького Д.Є., 08.01.2020 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 60943885 з виконання виконавчого листа № 546/125/18 виданого 20.12.2019 Чутівським районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 250 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с.46-48).

На виконання вимог ухвали Московського районного суду м. Харкова від 06.07.2020, з боку голови правління Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» - ОСОБА_5 надано витребувані документи.

Із письмової відповіді голови правління Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» - Мартиненка С.В. від 25.08.2020 вбачається, що ОСОБА_2 22.10.2013 звернувся із заявою про вступ до кооперативу та набуття права користування майновим паєм (гаражний кооператив №741), який передав ОСОБА_6 припинивши своє членство в Обслуговуючому кооперативі «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна».

Також вбачається, що 28.12.2017 ОСОБА_2 звернувся із заявою про виключення та передачу майнового паю (гаражного боксу№ НОМЕР_1 ) ОСОБА_7 та припинив своє членство в кооперативі. За час членства в кооперативі ОСОБА_2 сплачені членські внески експлуатаційні та вступний у розмірі 5 040,00 грн, а за час членства в кооперативі ОСОБА_7 сплачені членські внески експлуатаційні та вступний у розмірі 3 330,00 грн (а.с.138).

Як вбачається із копії заяви ОСОБА_2 на ім`я голови правління Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» від 28.12.2017, ОСОБА_2 просить виключити його із членів Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» за власною ініціативою, а належний йому майновий пай (гаражний бокс № НОМЕР_1 ) передати ОСОБА_3 (матері) (а.с.147).

Із копії заяви ОСОБА_8 на ім`я голови правління Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» від 28.12.2017 вбачається, що ОСОБА_8 просить прийняти її в члени Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна», а гаражний бокс № НОМЕР_1 переданий їй ОСОБА_2 (сином) вважати її майновим паєм гаражного кооперативу (а.с.146).

Як вбачається із копії рішення правління Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» «Про зміни в складі членів гаражного кооперативу» від 05.01.2018, ОСОБА_2 виключено з членів кооперативу та передано майновий пай (гаражний бокс № НОМЕР_1 ) ОСОБА_3 (мати), на підставі заяви ОСОБА_2 від 28.12.2017. ОСОБА_3 включено до складу членів кооперативу та вважати, що майновий пай гаражний бокс № НОМЕР_1 переданий ОСОБА_2 (син), гна підставі заяви ОСОБА_3 від 28.12.2017 (а.с.143-145).

Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні норми діючого законодавства.

Згідно приписів ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 202 ЦК України визначає поняття та види правочинів, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво -чи багатосторонніми(договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася що до обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка що до природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка що до мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману що до обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статті 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Згідно вимог частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Орім того, 24 липня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 405/1820/17, провадження № 61-2761св19 (ЄДРСРУ № 83387308) врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України та зазначає, що вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; майно відчужене на підставі безвідплатного договору; майно відчужене на користь близького родича; після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Тобто, на переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, тобто боржником вчинено фраудаторний правочин.

З вказаного вище, вбачається що дані вимоги стосуються майна боржника, яке йому належить на праві власності, яке набувається після державної реєстрації, однак належних доказів того що відповідач набув право власності на спірний гараж суду позивачем надано не було, позивач посилався на той факт, що відповідач є членом Обслуговуючого кооперативу « Ясна Поляна», тому йому належить майновий пай, який він не мав право передавати, тому даний правочин є недійсним, суд не бере до уваги доводи позивача в цій частині виходячи з наступного.

Ст. 2 Закону України «Про кооперацію» визначено:

- обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу;

- пай - майновий поворотний внесок члена (асоційованого члена) кооперативу у створення та розвиток кооперативу, який здійснюється шляхом передачі кооперативу майна, в тому числі грошей, майнових прав, а також земельної ділянки;

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про кооперацію», статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про кооперацію», вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом.

Згідно ст. 12 Закону України «Про кооперацію», основними обов`язками члена кооперативу є: додержання статуту кооперативу; виконання рішень органів управління кооперативу та органів контролю за діяльністю кооперативу; виконання своїх зобов`язань перед кооперативом; сплата визначених статутом кооперативу внесків.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про кооперацію», членство в кооперативі припиняється у разі: добровільного виходу з нього; припинення трудової участі в діяльності виробничого кооперативу; несплати внесків у порядку, визначеному статутом кооперативу; смерті члена кооперативу - фізичної особи; ліквідації члена кооперативу - юридичної особи; припинення діяльності кооперативу. Виключення з членів кооперативу може бути оскаржене до суду.

Згідно ч. 3 ст. 21 Закону України «Про кооперацію», у разі виходу або виключення з кооперативу фізична чи юридична особа має право на одержання своєї загальної частки натурою, грішми або (за бажанням) цінними паперами відповідно до їх вартості на момент виходу, а земельної ділянки - у натурі. Строк та інші умови одержання членом кооперативу своєї загальної частки встановлюються статутом кооперативу, при цьому строк одержання зазначеної частки не може перевищувати двох років, а відлік його розпочинається з 1 січня року, що настає з моменту виходу або виключення з кооперативу.

Як вбачається із копії рішення правління Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» «Про зміни в складі членів гаражного кооперативу» від 05.01.2018, ОСОБА_2 виключено з членів кооперативу та передано майновий пай (гаражний бокс № НОМЕР_1 ) ОСОБА_3 (мати), на підставі заяви ОСОБА_2 від 28.12.2017. ОСОБА_3 включено до складу членів кооперативу та вважати, що майновий пай гаражний бокс № НОМЕР_1 переданий ОСОБА_2 (син), на підставі заяви ОСОБА_3 від 28.12.2017 (а.с.143-145), тобто майновий пай було передано відповідно до рішення правління Обслуговуючого кооперативу, та ніяких договорів по відношенню спірного гаражу сторонами не укладалось, тому по суті позивач оскаржує рішення правління Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна», посилаючись при цьому на норми, які визначають загальні вимоги вчинення правочинів та підстави недійсності правочинів.

Проте, рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) й інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, та, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України. Рішення загальних зборів юридичної особи (членів Кооперативу) є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Рішення загальних зборів учасників господарського товариства є актом органу управління юридичної особи, а не одностороннім правочином, оскільки приймається загальними зборами учасників, які не є ні суб`єктом права, ні органом, який здійснює представництво товариства. Не є рішенням загальних зборів учасників господарського товариства і договором, тому що приймається не за домовленістю всіх учасників товариства, а більшістю їх голосів.

Враховуючи, що Рішення членів Кооперативу не є ані правочином, ані договором, ані угодою в розмінні ст. 202 ЦК України, до оспорюваного відповідачем рішення не можуть бути застосовані положення статей 203, 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, в тому числі положення статей 229-233 ЦК України на які посилається Позивач, та, відповідно, не можуть бути застосовані правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України.

Отже, суд наголошує на відсутності правових підстав для задоволення вказаної вимоги позивача.

Стосовно вимог позивача про застосування реституції, суд зазначає наступне, зобов`язання з реституції виникають внаслідок недійсності правочину (його нікчемності чи визнання судом недійсним). Реституція є заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення такого правочину. Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного, зокрема нікчемного, правочину, за правилами реституції може бути адресована тільки стороні цього правочину. Крім того, реституцію можна застосувати лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він був переданий.

Приписи частини першої статті 216 ЦК України не застосовуються як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не можуть задовольнятися позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 року у справі № 756/13683/16-ц звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Враховуючи що позовні вимоги позивача в частині визнання правочину недійсним суд залишив без задоволення, а також те, що рішення правління Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» не є правочином в розумінні діючого ЦК України, також той факт, що спірний гараж не належав відповідачу на праві власності, суд залишає без задоволення позов в цій частині.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 274 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Обслуговуючий кооператив «Гаражно-будівельний кооператив «Ясна Поляна» про визнання правочину щодо передачі майнового паю недійсним, застосування реституції відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня оголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: О.О. Сугачова