Справа № 331/4797/21
Провадження № 2/331/2544/2021
06 жовтня 2021 року місто Запоріжжя
Жовтневий районний суд міста Запоріжжя в складі:
головуючого - судді Антоненко М.В.
при секретарі Федоровій К.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (далі - Позивач) уклала шлюб з відповідачем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі - Відповідач), зареєстрований Комунарським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис про шлюб № 602 складений 01 серпня 2013 року, що підтверджує свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 .
12 вересня 2013р. від шлюбу з відповідачем народилася дитина, син, ОСОБА_4 , про що Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис в книзі реєстрації народжень № 927 від 19 вересня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 04-28/1-2780 від 27.07.2021р. позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №04-28/3-9304 від 27.07.2021року спільна дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач ОСОБА_1 разом із своїм малолітнім сином, ОСОБА_4 фактично проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаний факт спільного проживання позивача разом із сином ОСОБА_4 у вказаній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 підтверджують відповідні письмові докази. а саме:
-акт обстеження умов проживання від 29 липня 2021року № 05-08/1186, складений представниками відділу по Олександрівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради. Зі змісту вказаного акту обстеження умов проживання від 29 липня 2021 року вбачається що неповнолітній син ОСОБА_4 проживає зі мною ОСОБА_1 матір`ю у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , в квартирі займає одну окрему кімнату разом з матір*ю;
-відповіддю про розгляд звернення від 06.08.2021року № 298605 наданої ТОВ «Місто для людей Запоріжжя» згідно якої вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не зареєстрований але фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджують сусіди ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Крім того, факт фактичного проживання її сина ОСОБА_4 разом з ОСОБА_1 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується довідкою Запорізького Академічного ліцею Запорізької міської ради Запорізької області вих. № 186 від 09.08.2021р. згідно якої зазначено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 дійсно навчається в Запорізькому Академічному ліцеї в 2-Б класі. Вказаний Запорізький Академічний ліцей розташований в Олександрівському р-ні м. Запоріжжя по вул. Гоголя 155 поруч із будинком в якому вони проживають.
Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично проживає багато років в АР Крим. Адреса фактичного місця проживання відповідача їй не відома.
Позивач ОСОБА_1 не проживає з відповідачем більше чотирьох років, оскільки він покинув її та переїхав жити до АР Крим. Спільній дитині ОСОБА_4 відповідач нічим не допомагає протягом усіх цих років, не надає жодних грошових коштів та не спілкується з дитиною. Їх спільна дитина, ОСОБА_4 хворіє на епілептичний синдром, у зв`язку із чим потребує постійного лікування та медичного обстеження.
Крім того позивач зазначає, що у відповідача на утриманні відсутні неповнолітні діти, його дві доньки від першого шлюбу вже повнолітні, аліменти на їх утримання відповідач не платить, тому він має змогу допомогти сину який потребує матеріальної допомоги від батька. Таким чином, на утриманні відповідача не перебуває інших неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб..
Позивач зазначає, що вона одна утримує спільну дитину, працює в супермаркеті «АТБ» товарознавцем, тому її заробітної плати не вистачає на всі витрати які потребує їх син.
Таким чином позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 також за минулий час, починаючи з 01 січня 2019 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 191 Сімейного Кодексу України встановлено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
У зв`язку з вищенаведеним просить суд стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини, сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі ј частини його доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 01 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2021 року по справі відкрите провадження та справу призначено до слухання на 05 жовтня 2021 року на 11 год. 00 хв.
В судове засідання позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позову. Просила винести заочне рішення по справі.
За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, поважну причину неявки суду не повідомив, відзив не надав, у зв`язку з чим, на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність, на підставі доказів наявних в матеріалах справи.
Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процес за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося.
Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року.
Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1)письмовими, речовими і електронними доказами;
2)висновками експертів;
3)показаннями свідків.
Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що 01 серпня 2013 року позивач ОСОБА_1 уклала шлюб з відповідачем, ОСОБА_2 , який зареєстрований Комунарським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис про шлюб № 602, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 .
У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилась дитина, ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 19.09.2013 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції серії НОМЕР_2 .
Як вбачається з матеріалів справи спільна дитина ОСОБА_4 , хоч і зареєстрована за іншою адресою, але проживає разом з позивачем ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3 , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 29 липня 2021року № 05-08/1186, складеним представниками відділу по Олександрівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, відповіддю про розгляд звернення від 06.08.2021року № 298605 наданої ТОВ «Місто для людей Запоріжжя» та довідкою Запорізького Академічного ліцею Запорізької міської ради Запорізької області вих. № 186 від 09.08.2021р.
Спільна дитина ОСОБА_4 перебуває на обліку в КНП «Міська дитяча лікарня №1» ЗМР Поліклініка №4 яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 з діагнозом епілепсія, що підтверджується консультативним висновком спеціаліста від 29.07.2021р.
Спільна дитина. ОСОБА_4 знаходиться на утриманні у позивача ОСОБА_1 . Позивач ОСОБА_1 працює в супермаркеті «АТБ» товарознавцем, але її заробітної плати не вистачає на всі витрати які потребує їх син.
Відповідач ОСОБА_2 у добровільному порядку не надає матеріальної допомоги позивачу ОСОБА_1 на утримання їх спільної дитини.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей.
Відповідно до частин 1, 3 статті 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Згідно приписів ч. ч. 1, 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров*я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров*я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Ухвалюючи розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на утримання неповнолітньої дитини, суд виходить з вимог ст. 182 СК України і враховує стан здоров*я та матеріальне становище дитини, матеріальне становище позивача, матеріальне становище відповідача ОСОБА_2 .
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ј частини з всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Однак суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення аліментів з відповідача за минулий час, оскільки в розумінні ч. 2 ст. 191 Сімейного Кодексу України позивачем не надані докази того, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
Крім того, відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Позов про стягнення аліментів був поданий 31.08.2021 року, а тому, за правилами ст. 191 СК України, саме з цього часу необхідно стягувати аліменти.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно приписів п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.
Згідно приписів пп.1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 176 Цивільного процесуального кодексу України, у позовах про стягнення аліментів ціна позову визначається сукупністю всіх виплат, але не більше як за шість місяців.
Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд дійшов висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 84, 180, 182, 184 СК України, ст. ст. 43, 49, 136, 141, 142, 176, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_3 користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованої та фактично мешкаючої за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_4 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 в розмірі ј частини з усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 31.08.2021 року та до досягнення ОСОБА_4 повноліття.
Рішення суду в межах стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_3 на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до ті. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу. ХШ «Перехідні Положення» ЦГІК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: М.В. Антоненко