Справа № 462/3849/17 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/3464/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

з участю представника апелянта адвоката Колошкіна І.А., позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки адвоката Деманджари Я.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Колошкін І.А., на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 жовтня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Ліуша А.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: П`ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсними заповіту і свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А:

позивач ОСОБА_1 звернулась в суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 за участю третьої особи: П`ята Львівська державна нотаріальна контора, і з врахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 05.09.1998 року, посвідчений в Домашівській сільській раді Сокальського району Львівської області, зареєстрований в реєстрі № 22, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 липня 2017 року у спадковій справі № 20/2017, зареєстроване у реєстрі №3-1357 П`ятої Львівської державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_2 , визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її двоюрідна сестра ОСОБА_3 , яка була власницею квартири АДРЕСА_1 . Після смерті сестри вона звернулась до нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, однак їй було відмовлено у зв`язку із наявністю заповіту. Проте, за життя сестра стверджувала, що жодного заповіту не складала та складати не планує. Вважає, що заповіт сестра не складала, такий не відповідає її волі, тому його, як і видане ОСОБА_2 на підставі нього свідоцтво про право на спадщину слід визнати недійсними, та визнати за нею право власності на квартиру.

Оскаржуваним рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 жовтня 2020 року позов задоволено повністю.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_3 від 05 вересня 1998 року, посвідчений у Домашівській сільській раді Сокальського району Львівської області, зареєстрований в реєстрі №22.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 липня 2017 року у спадковій справі №20/2017, зареєстроване у реєстрі №3-1357 П`ятої Львівської державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з даним рішенням, відповідач ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Колошкін І.А., оскаржив таке в апеляційному порядку. Вважає, що рішення є незаконним, винесене з грубим порушенням вимог матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що висновок експерта, який суд взяв за основу, є неповним, на вирішення експерту було поставлено 2 запитання, однак висновок містить відповідь лише щодо одного запитання. Досліджуючи різні підписи, експерт висловив припущення, що досліджуваний підпис міг бути зроблений «ймовірно, із застосуванням технічних засобів, зокрема, перемалювання «проти світла». Однак при цьому не зазначив, який із взірців, на думку експерта за його припущенням, міг бути використаний для такого «перемалювання». Такі факти вказують на явні ознаки упередженості та зацікавленості експерта, його низьку кваліфікацію, і як наслідок, дачу неправильного висновку побудованого на припущеннях. За наведених обставин були усі обґрунтовані підстави для призначення у даній справі повторної судової почеркознавчої експертизи у експертній установі більш високого рівня Київському НДІСЕ.

Незважаючи на такі обґрунтування, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача, і як наслідок у незаконний спосіб визнав право власності іншої особи на квартиру. При цьому не встановив до якої черги спадкоємців відносяться особи, які подали заяви про прийняття спадщини і у рішенні не зазначив чому позивачка, яка, ніби-то, є двоюрідною сестрою померлої, має переваги у черговості перед іншими спадкоємцями.

Суд не взяв до уваги, що мова йшла про заповіт 1998 року, а те що в Раді немає документів за 1999 рік, аж ніяк не свідчить про відсутність даних про заповіт за 1998 рік.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20.10.2020 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності від 22 червня 2010 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності спадкодавцю ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 93 зворот), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 07 лютого 2017 року (т. 1 а.с. 73) .

Згідно довідки Львівського комунального підприємства «Граніт» за № 1029 від 05.03.2018 року у квартирі АДРЕСА_1 , постійно проживала та була зареєстрована по день її смерті власниця квартири ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 78)

Із матеріалів спадкової справи № 20/2017 (т. 1 а.с. 67 - 99) до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка розпочата 16 січня 2017 року, вбачається, що в нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті останньої звернулись: ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 69), вказавши, що покійна є її тіткою, 09 червня 2017 року ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 79) та 21 червня 2017 року ОСОБА_6 (т. 1 а.с.80).

23 червня 2017 року у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернувся ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 85), який разом із цією заявою подав заповіт від 05 вересня 1998 року, посвідчений секретарем Домашівської сільської ради Пончка Г.Г., згідно якого ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 усе своє майно (т. 1 а.с.87).

10 липня 2017 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 звернулися в нотаріальну контору із заявами про видачу їм свідоцтв про право на спадщину за законом (т. 1 а.с. 88, 88 зворот).

10 липня 2017 року державний нотаріус П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т.М. винесла постанови за № 2127/04 та №2128/04, якими відмовила, відповідно, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у вчиненні нотаріальної дії, а саме, видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (т. 1 а.с. 89, 90). Відмова мотивована наявністю заповіту.

12 липня 2017 року в нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом звернувся ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 90). У цей же день йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності на таку (т. 1 а.с. 92, 93).

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 27 грудня 2017 року, у якому ухвалою цього ж суду від 05 лютого 2018 року виправлено описки, яке не оскаржувалось і набрало законної сили 13 лютого 2018 року встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є двоюрідною сестрою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Із листа Домашівської сільської радим Сокальського району Львівської області за вих. № 201 від 23.11.2018 року вбачається, що сільська рада не може підтвердити відомості про те, чи виготовлявся та посвідчувався секретарем сільської ради заповіт, складений 05.09.1999 року, зареєстрований в реєстрі за №22 від імені ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка була жителькою села Діброва Сокальського району Львівської області на користь ОСОБА_2 , оскільки в архівах сільської ради документів за цей період немає (т. 1 а.с. 146).

Листом за вих. № 181 від 24.10.2018 року Домашівська сільська рада повідомила, що документів відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в сільській раді немає, і чи проживала (чи була жителькою) с.Діброва їм невідомо.

З листа Сокальського відділення Червоноградського відділу поліції ГУ НП у Львівській області за вих. № 4740/65/14-2017 від 14.08.2017 року вбачається, що із Домашівської сільської ради Сокальського району Львівської області було викрадено персональний комп`ютер та монітор, а також книги розпоряджень сільського голови 2006-2015 р, книга алфавітна по реєстрації заповітів з 1981 року по 2010 рік, заповіти за 1980-1982, 1996-199 роки, 2005, 2006 роки.

Згідно висновку експерта № 6450 від 16 квітня 2020 року підпис від імені ОСОБА_3 , розташований у лінійці «підпис» її заповіту, складеного 05 вересня 1998 року, посвідченого секретарем Домашівської сільської ради Г.Г.Пончкою (реєстр. № 22), примірник якого знаходиться на а.с. 25 спадкової справи №20/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 , розпочатої 16 січня 2017 року, закінченої 12 липня 2017 року, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Згідно показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 допитаних у судовому засіданні суду першої інстанції, вони були ще з дитинства знайомі з померлою ОСОБА_3 , вона проживала одна та відповідача ОСОБА_2 не бачили, не знають і померла не розповідала про заповіт складений нею на його ім`я.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Згідно вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Ухвалюючи оскаржуване рішення у справі в частині визнання заповіту недійсним, а відтак і визнання недійсним виданого на підставі цього заповіту свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про визнання недійсним заповіту, який підписаний не спадкодавцем, а іншою особою.

Мотиви апеляційної скарги, які в подальшому стали підставою для подання клопотання представником відповідача про призначення по справі повторної почеркознавчої експертизи, з приводу ненадання чіткої відповіді у висновку експерта, ким та в який спосіб підписаний оспорюваний заповіт, колегія суддів відхиляє, оскільки вирішальним при визнанні недійсним заповіту має факт встановлення такого непідписання саме особою, від імені якої він складений. Механізм вчинення такого підпису та встановлення ким саме цей підпис виконаний не мають значення для вирішення справи в порядку цивільного судочинства.

Як наслідок, судом вірно задоволено, як похідну, позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Доводи апеляційної скарги в цій частині позовних вимог вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновками суд першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про визнання за позивачкою права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 зроблено висновок, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, з огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статті 392 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 2-7055/12 (провадження № 61-1322св18).

У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права».

З огляду на фактичні обставини цієї справи, зокрема, що позивачка своєчасно звернулася у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, враховуючи факт звернення також інших осіб із аналогічними заявами, з огляду на те, що коло спадкоємців, а також особа, якій має бути видано свідоцтво про право на спадщину, визначається нотаріусом, і така можливість не втрачена, вирішення та задоволення судом позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно, є передчасним.

У зв`язку із цим, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухвалення нового про відмову в її задоволенні.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання заповіту недійсним, а відтак і визнання недійсним виданого на підставі цього заповіту свідоцтва про право на спадщину за заповітом, постановлено судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при повному і всебічному з`ясуванні всіх дійсних обставини спору сторін. Суд у цій частині вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення в цій частині та задоволення поданої апеляційної скарги в цій її частині, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що оскільки суд першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про визнання за позивачкою права власності на спадкове майно неправильно застосував норми матеріального права, то у цій частині рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 жовтня 2020 року в частині задоволення позову про визнання права власності скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: П`ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.