Справа №478/218/21 пров. №2/478/109/2021
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

24 березня 2021 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі : головуючої судді Сябренко І.П.

за участю: секретаря Поліщук С.П.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду смт. Казанка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,

В с т а н о в и в:

16.02.2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку за АДРЕСА_1 . Відповідач на даний час зареєстрована за вищевказаною адресою, але фактично з червня 2019 року в зазначеному будинку не проживає, з реєстрації за місцем попереднього проживання не знялася, чим створює йому як власнику будинку перешкоди в користуванні своїм майном.

Посилаючись на вищевикладене, просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява в якій він просить справу розглядати без його участі, заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що 06 серпня 1994 року між нею та позивачем вперше було укладено шлюб, від даного шлюбу вони мають двох синів. У 1997 році її батьки за власні кошти придбали для її сім`ї житловий будинок за АДРЕСА_1 , який під час купівлі було оформлено на позивача. Через негідну поведінку позивача та образливе ставлення до неї, у 2004 році їхній шлюб було розірвано. Через декілька років, а саме у 2009 році між ними з позивачем відбулося примирення і вони повторно зареєстрували шлюб, але в липні 2019 року позивач наніс їй тілесні ушкодження, у зв`язку з чим вона звернулась до поліції та до Казанківської ЦРЛ, де їй було надано медичну допомогу та встановлено діагноз струс головного мозку та забій м`яких тканин голови, перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні. Після цього, з метою уникнення подальших побоїв зі сторони позивача, вона змушена була покинути будинок та винайняти житло. Вважає, що житловий будинок за АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя на який вона також має право. З метою уникнення сімейних конфліктів, вона покинула своє помешкання та готується до вирішення спору про поділ майна в судовому порядку,тому просила відмовити у задоволені позовних вимог.

Вислухавши доводи відповідача, дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд приходить такого висновку.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частина 2 ст.16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Положеннями ст.391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 06 серпня 1994 року Казанківським відділом ЗАГС Миколаївської області, актовий запис №39. 18 травня 2004 року зареєстровано розірвання шлюбу відділом реєстрації актів цивільного стану Казанківського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №28 (а.с.29).

Відповідно до договору купівлі-продажу №888 від 02.12.1997 року, зареєстрованого Універсальною товарною біржею «Віконт-Т» за реєстраційним №888 та реєстраційного посвідчення виданого Казанківським бюро технічної інвентаризації від 03.12.1997 року позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.10, 11).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний №232072860 від 11.11.2020 року вбачається, що 04.11.2020 року зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на будинок АДРЕСА_1 , номер запису: 39130372 (а.с.9).

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 25 липня 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрований 14 липня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Казанківського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №24 (копія) (а.с.13).

Вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 18.12.2019 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень (копія) (а.с.33-36).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , складеного соціальним інспектором Асмоловою Н. вбачається, що члени сім`ї, які мешкають разом з ОСОБА_3 є: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не проживає більше року, що підтверджують сусіди ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.12).

Відповідно до ч.1 ст.12, ч.1 ст13, ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі. Непорушність права власності задекларована також статтею 321 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

Згідно ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частина 1 ст.68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Сторони у справі є колишнім подружжям.

Оскільки житловий будинок за АДРЕСА_1 ,придбаний позивачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 1997 року, тобто у період перебування з відповідачем ОСОБА_1 у шлюбі, отже спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим відповідач не може бути позбавлена свого законного права користування цим нерухомим майном.

За таких обставин, суд вважає, що сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними.

Згідно з пунктом 34 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст.41 Конституції України, ст.ст.316-319 ЦК України), то власник на підставі ст.391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин і такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, оскільки нерухоме майно було придбано в період шлюбу та є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сім`ї власника) не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності.

За таких обставин, суд приходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Керуючись ст.ст.12, 13, 259, 264, 265, 268, 279 ЦПК України, суд

У х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, - відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, віднести на його рахунок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 29.03.2021 року.

Суддя І.П. Сябренко