П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 року місто Київ

справа № 757/19104/19

провадження №22-ц/824/2699/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 29 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Новак Р.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Держави України в особі Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути 1557 грн.59 коп., з державного бюджету, на його користь матеріальну шкоду, завдану Державною казначейською службою України, тривалим невиконанням рішення суду, в тому числі: 338 грн.91 коп. - інфляційні втрати, 98 грн. - 3% річних та 1120 грн. - пені; а також моральну шкоду в сумі 56786 грн.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 24 жовтня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 5 грудня 2017 року, було стягнуто з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, на користь позивача, 2500 грн. моральної шкоди, завданої Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби м.Києва.

Державна казначейська служба України добровільно не виконала рішення суду, у зв`язку з чим позивач 24 квітня 2018 року подав до казначейської служи, для примусового стягнення коштів, рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24 жовтня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 5 грудня 2017 року та виконавчий лист для примусового стягнення коштів в розмірі 2500 грн. за завдану моральну шкоду посадовими особами Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м.Києва.

Відповідно до положень ч.4 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до казначейства документів.

Але рішення було виконане лише 28 березня 2019 року.

Тривале невиконання рішення суду завдало позивачеві матеріальної шкоди, оскільки за період з 5 грудня 2017 року по 28 березня 2019 року грошові кошти в сумі 2500 грн., в результаті інфляції, втратили свою цінність, покупну здатність. А тому відповідно до положень ст.22 ЦК України позивач має право на відшкодування матеріальної шкоди у повному обсязі. Відповідно до ст.625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних, від простроченої суми боргу. Крім того, відповідно до положень ч.3 ст.549 ЦК України, ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» відповідач зобов`язаний сплатити позивачеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від суми простроченого платежу, за весь період, тобто з 5 грудня 2017 року по 29 березня 2019 року.

Крім того, тривале невиконання рішення суду, завдало позивачеві моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`яку з протиправною поведінкою щодо нього. Позивач посилається на те, що його звичайний ритм життя змінився, його конституційне право, передбачене ст.41 Конституції України, порушене, оскільки він не міг володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, своїми коштами. Тривале невиконання рішення суду викликало моральні страждання від неможливості добитись справедливості та задоволення вимог, призвело до погіршення стану здоров`я. Розмір компенсації за моральну шкоду, розрахований позивачем за допомогою посібника професора ОСОБА_2 , становить 56786 грн., така сума обумовлена глибиною його душевних страждань, тривалістю порушення, він був змушений прикладати додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 29 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в який просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції винесене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. В апеляцій ній скарзі ОСОБА_1 посилається, зокрема, на те, що суд не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, не застосував Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», у ст. 17 якого зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до судової практики Європейського Суду з прав людини, судової практики Верховного Суду та, відповідно до чинного законодавства, тривале невиконання рішення суду є підставою для відшкодування моральної шкоди. Крім того, апелянт в апеляційній скарзі зазначає про те, що суд у своєму рішенні не вказав на підставі яких належних та допустимих доказів суд прийшов до висновку, що черга виконавчого листа позивача ще не надійшла до виконання, що у відповідача не було достатньо бюджетних коштів, та не застосував п.26 рішення від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України», де ЄСПЛ чітко вказав, що : «суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань».

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 січня 2021 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 24 жовтня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 5 грудня 2017 року, стягнуто з держави України в особі Державної казначейської служби України, на користь ОСОБА_1 2500 грн. моральної шкоди. Така шкода була заподіяна ОСОБА_1 неправомірною бездіяльністю начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служи м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві щодо виконання ухвали Дарницького районного суду м.Києва від 1 квітня 2016 року.

24 квітня 2018 року позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві із заявою про виконання рішення суду.

Державною казначейською службою України перерахування коштів на виконання рішення суду на користь позивача проведено 28 березня 2019 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що Державна казначейська служба України не мала можливості перераховувати грошові кошти стягувачу у році, в якому було пред`явлено рішення до виконання, оскільки асигнувань, передбачених законом за КПКВК 350403, було недостатньо. Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про стягненні з відповідача матеріальної шкоди у вигляді пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд виходив із того, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, а отже до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Крім того, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто - повинен підтверджуватися відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди, такого рішення позивачем суду не надано. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача відповідачем, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльність відповідача, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідачів в її заподіянні, оскільки відповідач діяв в межах наданих йому повноважень та відповідно до вимог закону.

Предметом спору у цій справі є стягнення з державного бюджету матеріальної та моральної шкоди, завданої Державною казначейською службою України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю рганів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). При вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають встановленою: 1) наявність шкоди; 2) протиправність діяння або бездіяльності її заподіювача; 3) причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача; 4) вина заподіювача шкоди.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння його Державною казначейською службою матеріальної та моральної шкоди, зокрема, не доведено заподіяння матеріальної чи моральної шкоди, протиправність дії чи бездіяльності Державної казначейської служби України, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача.

Сам по собі факт перерахування казначейською службою на користь ОСОБА_1 суми на виконання рішення суду не у тримісячний строк з дня надходження документів (квітень 2018 року) не дає підстав вважати, що Державною казначейською службою України допущена бездіяльність і така бездіяльність є неправомірною.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ст.625 ч.2 ЦК України не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належим чином (ст.59 ЦК України).

Відповідно до ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другий статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який підлягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Отже, з набранням рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди.

Оскільки між ОСОБА_1 та Державною казначейською службою України до ухваленням рішення про відшкодування шкоди не існувало будь-яких зобов`язань, підстави для застосування до спірних правовідносин положення ч.2 ст.625 ЦК України відсутні .

Що стосується вимог позивача про стягнення пені, то в цій частині вимоги є безпідставними. Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на який посилається позивач в обґрунтування своїх вимог в частині стягнення пені, регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. За таких обставин відсутні підстави для застосування положень зазначеного Закону до спірних правовідносин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 29 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус