№ 201/4893/20
провадження 2/201/392/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання спільної часткової власності і стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 травня 2020 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання спільної часткової власності і стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві та з представником посилаються на те, що 29 червня 2013 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача з відповідачкою народився спільний син - ОСОБА_3 . Маючи потребу у придбанні нерухомості, позивачем була знайдена квартира та у зв`язку з тим, що у колишній власниці були проблеми з оформленням газу та борги за несплачений газ, між позивачем та колишньою власницею в середині травня місяця 2016 року було укладено Договір задатку, який був посвідчений приватним нотаріусом Мазуренко С.В.. За цим договором, позивач передав 2000 (дві тисячі) доларів США, як завдаток за придбання квартири АДРЕСА_1 . 23 травня 2016 року був укладений договір купівлі-продажу цієї квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кравченко О.О., реєстраційний № 512. Квартира була придбана в період шлюбу, як спільна сумісна власність і за домовленістю, договір був укладений на відповідачку.

11 серпня 2016 року позивачем зроблена перебудова і на підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єкта №ДП 74 Департаменту державної архітектурно- будівельної інспекції у Дніпропетровській області, було змінено тип приміщення на «нежитлове приміщення» (стоматологічний кабінет), що підтверджується випискою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 210060470 від 25 травня 2020 року. Таким чином, майно було придбано в період шлюбу, позивачем вчинені дії щодо його пошуку, поліпшення, добудови і майно є спільним сумісним майном подружжя.

В подальшому сімейне життя у позивача з відповідачкою не склалося і рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2017 року справа № 202/7409/17, шлюб між позивачем та відповідачкою був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідачка таємно забрала всі оригінали документів щодо нерухомості. Зараз відповідачка продовжує користуватися приміщенням у підприємницьких цілях та отримує прибуток зі спільного майна. Добровільно поділити майно відмовляється. Для визначення ціни позову, яка полягає у визнанні права власності позивача на 1/2 частину приміщення та сплати судового збору, 25 травня 2020 року було зроблено оцінку майна, що підтверджується Звітом про оцінку; за висновком оцінки вартість всього приміщення склала 655 000 грн., 1/2 частка позивача (предмет позову) - 327 500 грн. відповідно.

Отже, стосовно порядку і умов виховання та утримання їх дитини вони з відповідачкою визначилися, а стосовно поділу майна спірної квартири - вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на відповідача. Вважає вказане протиправним, оскільки квартира спільна, порушені і його права та закон, оскільки він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернувся до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на нього, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив визнати квартиру (нежитлове приміщення) № 2 у будинку АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна № 01) спільною частковою власністю сторін, визнати за ним право власності на 1/2 квартиру (нежитлове приміщення) № 2 у будинку АДРЕСА_2 і визнати за відповідачкою право власності на 1/2 частину цієї квартири та стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу адвоката, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в відзиві на позов і письмовому зверненні до суду не погодилася з позовом та викладеними в ньому обставинами повністю і заперечувала проти задоволення цього позову і не заперечувала проти розгляду справи за її відсутності.

З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню за наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що 29 червня 2013 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 378, серія НОМЕР_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача з відповідачкою народився спільний син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 ).

Як стверджує позивач, маючи потребу у придбанні нерухомості, саме ним була знайдена квартира та у зв`язку з тим, що у колишній власниці були проблеми з оформленням газу та борги за несплачений газ, між позивачем та колишньою власницею в середині травня місяця 2016 року було укладено Договір задатку, який був посвідчений приватним нотаріусом Мазуренко Сергієм Вячеславовичем (свідоцтво № 8612). За цим договором, позивач передав 2000 (дві тисячі) доларів США, як завдаток за придбання квартири АДРЕСА_1 .

23 травня 2016 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кравченко О.О., реєстраційний № 512, що підтверджується випискою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 210060470 від 25 травня 2020 року. Як стверджує позивач, квартира була придбана в період шлюбу, як спільна сумісна власність і за домовленістю договір був укладений на відповідачку.

Згідно позиції позивача 11 серпня 2016 року ним зроблена перебудова і на підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єкта №ДП 74 Департаменту державної архітектурно- будівельної інспекції у Дніпропетровській області, було змінено тип приміщення на «нежитлове приміщення» (стоматологічний кабінет), що підтверджується випискою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 210060470 від 25 травня 2020 року. Таким чином, майно було придбано в період шлюбу, позивачем вчинені дії щодо його пошуку, поліпшення, добудови і майно є спільним сумісним майном подружжя.

В подальшому сімейне життя у позивача з відповідачкою не склалося і рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2017 року справа № 202/7409/17, шлюб між позивачем та відповідачкою був розірваний.

Зараз, як стверджує позивач, відповідачка продовжує користуватися приміщенням у підприємницьких цілях та отримує прибуток зі спільного майна. Добровільно поділити вказане майно відмовляється. Для визначення ціни позову, яка полягає у визнанні права власності позивача на 1/2 частину приміщення та сплати судового збору, 25 травня 2020 року було зроблено оцінку майна, що підтверджується Звітом про оцінку; за висновком оцінки вартість всього приміщення склала 655 000 грн., 1/2 частка позивача (предмет позову) - 327 500 грн. відповідно.

Позивач посилається на норми закону: ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Також позивач враховує висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, що обов`язкові для застосування: Велика Палата Верховного Суду України у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року зробила правовий висновок щодо обов`язковості застосування презумпції спільного майна придбаного в період шлюбу і зазначило: відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відсутність судового рішення про визнання набутого за час шлюбу майна особистою приватною власністю одного із подружжя або інших достатніх доказів на підтвердження того, що таке майно придбане за особисті кошти одного із подружжя, дає підстави вважати, таке майно належить обом з подружжя на праві спільної сумісної власності у рівних частках.

Презумпція спільного майна придбаного в період шлюбу застосовується і підтверджується останніми висновками Верховного Суду у подібних з цим позовом правовідносинах: постанова Верховного Суду від 10 квітня 2020 року справа № 643/16454/15-ц; постанова Верховного Суду від 07 квітня 2020 року справа № 199/3645/17-ц; постанова Верховного Суду від 13 березня 2020 року справа № 320/3072/18-ц і інш.

Отже, стосовно порядку і умов виховання та утримання їх дитини вони з відповідачкою визначилися, а стосовно поділу майна спірної квартири - вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на відповідача. Позивач вважає вказане протиправним, оскільки квартира спільна, порушені і його права та закон, оскільки він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернувся до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на нього, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини позову підтверджуються наданими письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушений звертатися до суду з цими позовними вимогами.

Суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні дійсно встановлено, що дійсно 29 червня 2013 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 378, серія НОМЕР_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача з відповідачкою народився спільний син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 ).

23 травня 2016 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кравченко О.О., реєстраційний № 512, що підтверджується випискою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 210060470 від 25 травня 2020 року.

Згідно позиції позивача 11 серпня 2016 року ним зроблена перебудова і на підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єкта №ДП 74 Департаменту державної архітектурно- будівельної інспекції у Дніпропетровській області, було змінено тип приміщення на «нежитлове приміщення» (стоматологічний кабінет), що підтверджується випискою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 210060470 від 25 травня 2020 року.

В подальшому сімейне життя у позивача з відповідачкою не склалося і рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2017 року справа № 202/7409/17, шлюб між позивачем та відповідачкою був розірваний.

Зараз, як стверджує позивач, відповідачка продовжує користуватися приміщенням у підприємницьких цілях та отримує прибуток зі спільного майна. Добровільно поділити вказане майно відмовляється.

Представник позивача в своїй позовній заяві просить суд визнати квартиру (нежитлове приміщення) АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна № 01) спільною частковою власністю ОСОБА_1 (інн НОМЕР_3 ) і ОСОБА_2 (інн НОМЕР_4 ), визнати за ОСОБА_1 (інн НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 квартиру (нежитлове приміщення) № 2 у будинку АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна № 01) і визнати за ОСОБА_2 (інн НОМЕР_4 ) право власності на квартиру (нежитлове приміщення) № 2 у будинку АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна № 01). А також представник позивача просить стигнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі З 695.40 гри. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

Вимоги позивача обгрунтовані тим, що дане спірне майно було придбане відповідачем під час перебування в шлюбі з позивачем, яке на думку позивача, у відповідності до положень ч. 1, 2 ст. 60, ч. 1, 2 ст. 61 СК України є спільним сумісним майном подружжя і в якому позивач має право на 1/2 частину даного спірного приміщення.

Відповідач заперечує проти вказаного, наводячи свої аргументи, обставини та правові підстави заперечення проти позову.

Судом дійсно з`ясовано, між позивачем та відповідачем 29 червня 2013 року був зареєстрований шлюб, про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції був здійснений актовий запис № 378, який в подальшому згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2017 року по справі № 202/7409/17, був розірваний (рішення набрало законної сили 30 січня 2018 року).

Єдиним доказом того, що дане майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_5 , позивач зазначає те, що відповідач придбала дане майно під час перебування у шлюбі з позивачем, а тому, на його думку, це є достатньою підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу між позивачем та відповідачем.

Як видно з договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кравченком О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 512, дане спірне приміщення було придбане відповідачкою за 500 000 грн., які повністю були сплачена нею продавцям ОСОБА_6 , яка діяла від себе та ОСОБА_7 , ще до укладання договору купівлі-продажу квартири (п. 2.1. Договору).

Проте, позивач не надав суду жодних доказів, які підтверджували б факт того, що у спільній власності подружжя на момент придбання спірного приміщення перебувала сума в розмірі 500 000 грн.

В той же час, відповідач з 19 лютого 2015 року була зареєстрована, як фізична особа-підприємець, про що міститься запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № 2 098129, та здійснювала підприємницьку діяльність за наступними видами діяльності: 46.11. Діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами, а також 86.23 Стоматологічну практику.

За результатами своєї підприємницької діяльності за 2015 року нею було отримано прибуток від підприємницької діяльності в розмірі 871 218 грн., що підтверджується її податковою декларацією платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2015 рік від 06 лютого 2016 року та випискою по банківському рахунку № НОМЕР_5 в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» за 2015 рік.

Частину з отриманого прибутку від здійснення відповідачкою підприємницької діяльності в сумі 440 400 грн., що станом на 24 липня 2015 року становило еквівалент 20 000 доларів СІНА, нею, як ФОП, було позичено її знайомій ОСОБА_8 відповідно до Договору позики грошових коштів (безпроцентний) від 24 липня 2015 року, яку в подальшому вона їй повернула в травні 2016 року, і яка і була використана відповідачкою для придбання спірного приміщення.

Дане приміщення придбалося не в інтересах сім`ї сторін та не за їх спільні кошти подружжя, а за особисті кошти відповідача, які вона заробила під час здійснення підприємницької діяльності і які вона спрямувала на подальший розвиток своєї професійної і підприємницької діяльності, а саме придбання спірної квартири, яка в подальшому за її особисті кошти була реконструйована в стоматологічний кабінет, де в подальшому відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я від 10 серпня 2017 року за № 924 їй, як ФОП ОСОБА_2 , була видана ліцензія на провадження господарської діяльності з медичної практики, спеціальністю стоматологія, терапевтична стоматологія за місцем провадження діяльності: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з положеннями ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Згідно з п. 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст. 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи- підприємця не є об`єктам спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Про те, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. 60, 61 СК України також зазначено в правовому висновку, який викладений в постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року по справі № 6-1327цс15.

Верховний Суд в своїй постанові від 23 жовтня 2019 року по справі № 2-1316/12 повністю підтримав висновок Верховного Суду України від 18 травня 2016 року по справі № 6-1327цс15, зазначивши, що якщо спірне нерухоме майно придбане за кошти від підприємницької діяльності, використовується ніш для здійснення його підприємницької діяльності, то дане майно є його особистою приватною власністю, хоча і було придбане за час перебування підприємця у шлюбі.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 є не обгрунтованими, а спосіб захисту нібито порушеного його права, який він обрав, також не є ефективним з огляду на те, що спірне майно використовується відповідачкою у своїй підприємницькій діяльності, що відповідно до положень ч. З ст. 71 СК України, виключає можливість поділу даного майна.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, яга містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

З огляду на приписи ст. 81, ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78 та ч. 1 ст. 80 ЦПК України позивач не надав належних та допустимих доказів, яких було б достатньо для підтвердження того, що спірне майно було придбане за спільні кошти подружжя та придбалося і використовувалося в інтересах сім`ї. Відповідно до положень ч. З ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем в порушення зазначених вимог ЦПК України, не доведені обставини, на які він посилається в своєму позові, як на підставу своїх позовних вимог, так і спосіб захисту його нібито порушених прав, який він обрав, а тому це є підставою для відхилення аргументів позивача, викладених в його позові та відмови в задоволенні його позову в повному обсязі, як і відмові у задоволенні його вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, які складаються з судового збору в сумі 3 695.40 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн., які нічим не обґрунтовані і не доведені.

Зокрема, сторона позивача вважає, що доказом того, що спірне приміщення було придбане в шлюбі є попередній договір від 11 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від імені якого діяла на підставі довіреності від 17 березня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстрований в реєстрі за № 242 (попередній договір), згідно п. 4 якого ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зобов`язувалися продати ОСОБА_1 спірну квартиру за 500 000 грн. та за яким ОСОБА_9 сплатив аванс в сумі 50 000 гри, а основний договір купівлі-продажу квартири сторони зобов`язувалися укласти до 01 червня 2016 року.

Також, на думку представника позивача, відповідачка після народження їх спільного сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 не працювала та займалася вихованням дитини, а була зареєстрована ФОП лише 03 липня 2017 року, та не має ліцензії на зайняття медичною практикою, в той час, як позивач весь час з 02 серпня 2011 року по 14 квітня 2017 року працював на посаді лікаря-стоматолога в різних установах, а також у жовтні 2015 року продав належний йому автомобіль FORD FIESTA, а гроші отримані з продажу, витратив на придбання спірного приміщення.

Крім того, в своїй відповіді на відзив, як на обгрунтування своїх позовних вимог, щодо того, що спірне приміщення перебуває у спільній сумісній власності з відповідачкою, позивач посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені в постанові від 02 вересня 2020 року по справі № 318/1863/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17.

Стосовно того, що попередній договір підтверджує факт придбання спірного приміщення за спільні кошти подружжя: так, дійсно, між позивачем та ОСОБА_7 11 травня 2016 року був укладений попередній договір щодо придбання спірного приміщення у нашу спільну власність, однак в подальшому позивач відмовився від цієї ідеї і не захотів придбати дану квартиру. Оскільки відповідачці спірна квартира подобалася і вона давно мріяла про свій особистий стоматологічний кабінет, вона вирішила придбати дану квартиру за особисті кошти, які були в неї від підприємницької діяльності, яку вона здійснювала в 2015 році, та частину коштів від якої на той час позичила строком до 24 липня 2016 року своїй знайомій ОСОБА_10 і вже на той час звернулася до неї з вимогою достроково повернути позику, оскільки їй потрібні були ці кошти для придбання спірного приміщення.

Той факт, що даний попередній договір не був реалізований, свідчить те, що до нього не було укладено жодної додаткової угоди про заміну сторони - позивача на відповідача, а в Договорі купівлі-продажу від 23 травня 2016 року, згідно якого відповідачка придбала спірну квартиру у ОСОБА_7 та ОСОБА_6 жодним чином не згадується вищезазначений попередній договір та сума сплачена позивачем за попереднім договором жодним чином не враховувалася при здійсненні відповідачкою розрахунку з ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , про що свідчить в тому числі зміст п. 2.3 Договору купівлі-продажу від 23 травня 2016 року де зазначено, що саме відповідачкою було повністю проведено повний розрахунок з продавцем.

Також не може бути беззаперечним підтвердженням того, що кошти, що були оплачені відповідачкою за придбання спірної квартири, були спільними коштами подружжя, той факт, що позивачем надавалася його особиста заява, де він надає згоду саме відповідачці на придбання даної квартири у власність, оскільки вона такої заяви не надавала, а в 3.1 Договору купівлі- продажу квартири від 23 травня 2016 року зазначено, про виникнення права власності на спірну квартиру саме у відповідачки, як у покупця спірної квартири, після проведення державної реєстрації цього права відповідно до чинного законодавства України.

Щодо тверджень позивача стосовно джерел коштів на придбання квартири. Так, не відповідають дійсності твердження позивача про те, що підприємницькою діяльністю відповідачка почала займатися тільки в 2017 році та не має ліцензії на провадження медичної діяльності. Як видно з матеріалів справи, зокрема, з доказів, які були долучені до відзиву, відповідачка з 19 лютого 2015 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець, про що міститься запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № 2 098129, та здійснювала підприємницьку діяльність за наступними видами діяльності: 46.11. Діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами, а також 86.23 Стоматологічну практику.

В подальшому вона припиняла свою підприємницьку діяльність і повторно була зареєстрована, як фізична особа-підприємець 03 липня 2017 року з основним видом діяльності стоматологічна практика, про що в ЄДР було здійснено запис за № 0117307, але на придбання спірної квартири вона витратила кошті, які були отримані нею від результатів підприємницької діяльності саме за результатами 2015 року. Так в 2015 році нею було отримано прибуток від підприємницької діяльності в розмірі 871 218 гр., що підтверджується її податковою декларацією платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2015 рік від 06 лютого 2016 року та випискою по банківському рахунку № НОМЕР_5 в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» за 2015 рік.

В той час, позивач, зазначаючи, що він отримував дохід від роботи на посадах лікаря- стоматолога, та отримував дохід від продажу автомобіля підтверджує тільки факт його роботи, але не надає жодних доказів розміру його доходу, як від роботи, так і від продажу автомобіля, а отже не підтверджує жодним належним доказом розмір доходів, який він отримав та доказів витрати цих коштів саме на придбання спірної квартири, адже, як видно з документів наданих позивачем, він витратив тільки 50 000 грн. за попереднім договором, який не має зв`язку з договором купівлі-продажу від 23 травня 2016 року.

Стосовно відсутності у відповідачки ліцензії на медичну практику, то докази прийняття відповідного наказу Міністерства охорони здоров`я України № 924 від 10 серпня 2017 року про видачу їй відповідної ліцензії є в матеріалах справи. Також, як видно з Ліцензійного реєстру МОЗ України (https: /moz. їзду. на 1 icenzi і п 11-reestr) і станом на сьогодні видана їй ліцензія є діючою, а адреса, де вона здійснює свою господарську діяльність, є саме адреса спірного приміщення: АДРЕСА_1 , що підтверджується скріншотом з веб-порталу МОЗ України станом та 22 січня 2021 року. В той же час позивач жодним чином не підтверджує, що на сьогоднішній день він здійснює медичну практику в Україні.

В обґрунтування своєї правової позиції представник позивача наводить правовий висновок, що міститься в постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року по справі № 318/1863/17, в якій зазначено, що майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжя коштів.

Отже в даній постанові Верховний Суд застосовуючи принцип презумпції спільното майна подружжя, зазначає, про те, що умовою застосування цього принципу є час придбання майна, а саме під час шлюбу, і придбання даного майна за належні подружжю кошти.

Як видно з матеріалів справи, спірне майно хоча і було придбане мною під час шлюбу, але було придбане за кошти, які не були коштами подружжя, а були отримані відповідачкою від здійснення підприємницької діяльності в 2015 році. Проте, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну вчасність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної вчасності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України також зазначено в правовому висновку, який викладений в Постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року по справі № 6-1327цс15.

Верховний Суд в своїй постанові від 23 жовтня 2019 року по справі № 2-1316/12 повністю підтримав висновок Верховного Суду України від 18 травня 2016 року по справі № 6-1327цс15, зазначивши, що якщо спірне нерухоме майно придбане за кошти від підприємницької діяльності, використовується ним для здійснення його підприємницької діяльності, то дане майно є його особистою приватною вчасністю, хоча і було придбане за час перебування підприємця у шлюбі.

В своїй постанові від 02 вересня 2020 року по справі № 318/1863/17 Верховний Суд жодним чином не відступив від правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року по справі № 6-1327цс15 та постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 2-1316/12, а навпаки підтвердив те, що не дивлячись на презумпцію спільного майна, придбаного під час шлюбу, треба обов`язково з`ясовувати за рахунок яких саме коштів це майно було придбане.

Відповідно до п. З ч. І ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Наведена представником позивача правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року № 372/504/17 передбачає, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної вчасності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктам права спільної сумісної вчасності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частішою першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктам права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договорам. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно е особистою приватною власністю.

Отже, оскільки спірна квартира була придбана відповідачкою за кошти, які були отримані мною від підприємницької діяльності, то відповідно до правових висновків Верховного Суду України від 18 травня 2016 року по справі № 6-1327це15 та Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 2-1316/12 спірне майно є моєю особистою власністю, що жодним чином не суперечить правовим висновкам Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, на які посилається представник позивача в своїй відповіді на відзив, оскільки ні Верховний Суд в своїй постанові від 02 вересня 2020 року по справі № 318/1863/17, ні Великої Палати Верховного Суду в своїй постанові від 21 листопада 2018 року № 372/504/17, жодним чином не відступили від вищезазначених правових висновків, що майно придбане під час шлюбу одним з подружжя за кошти отримані ним від здійснення підприємницької діяльності є його особистою власністю, а лише підтвердили можливість такого виключення з презумпції спільного майна придбаного під час шлюбу за умови доведення однією із сторін, що це майно хоча і було придбано під час шлюбу, але за його особисті кошти.

Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги не є обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідача в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджено. Вимоги позову не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання спільної часткової власності і стягнення витрат відмовити.

Таким чином вимоги позовної заяви про визнання права власності на майно, фактично поділ майна подружжя в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 52, 321, 328, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання спільної часткової власності і стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 24 березня 2021 року.

Суддя