Провадження № 22-ц/811/1906/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у якому просив:

визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року позов задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в рівних частинах в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір в розмірі 1536,80 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість грн. вісімдесят коп.) гривень.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі посилаються на те, що акт обстеження, складений ЛКП «Варшавське-407» від 01 листопада 2018 року не може бути належним доказом, оскільки позивач сам зазначає, що будинок АДРЕСА_1 є приватним, отже не перебуває на балансі чи обслуговуванні жодного ЛКП.

Зазначають, що рапорт ДОП ВППП Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області від 02 вересня 2020 року є лише фіксацією певного моменту, а не констатацією триваючої обставини.

Стверджують, що в матеріалах справи відсутні докази порушення прав позивача через їхнє проживання у вказаному будинку, а тому вважають, що задоволення позову є неправомірним.

Звертають увагу на те, що судом одночасно застосовано норми ст.ст. 71,72 ЖК України та ст. 405 ЦК України, які врегульовують цілковито відмінні правовідносини, отже суд навів в оскаржуваному рішенні дві відмінні правові підстави щодо вирішення даного спору.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не з`явилися.

06 жовтня 2021 року ОСОБА_4 на адресу апеляційного суду надіслала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що має низку клопотань з приводу подання доказів, які необхідно заявити в процесі підготовчого судового засідання.

Зазначене клопотання колегією суддів було відхилено як необґрунтоване і спрямоване на затягування розгляду справи.

Питання з приводу подання доказів дійсно вирішується в процесі підготовчого судового засідання яке проводить суд першої (а не апеляційної) інстанції відповідно до ст.ст.196-197 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідачі з підстав передбачених ч.3 ст.367 ЦПК України могли подати нові докази разом з апеляційною скаргою, або до початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що не було ними зроблено.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

З тих підстав не може бути задоволено клопотання ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , щодо заперечень на апеляційну скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За замістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя,їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального прававизначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 317, 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Судом та матеріалами справи встановлено, що відповідно до Реєстраційного посвідчення, виданого Львівським БТІ у м. Львові 16 червня 1998 року, будинок АДРЕСА_1 в цілому зареєстрований за ОСОБА_1 на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 (арк.спр.7).

Право власності на будинок АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_5 на підставі рішення Шевченківського районного народного суду м. Львова від 23 січня 1992 року. (арк.спр.8-9).

Згідно обставин, встановлених вказаним рішенням, будинок АДРЕСА_1 збудували батько і мати позивача у 1938 році.

Однак, під час німецької окупації батьки позивача були вивезені у Німеччину. Коли у 1945 році повернулися до Львова, будинок був зайнятий співробітниками НКВС. Батьки не могли в цей час повернути собі будинок.

У 1992 році за вказаним рішенням суду матері позивача було повернуто зазначений будинок, у якому на той час проживали відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в якості наймачів. Мати позивача не вимагала у відповідачів виселитися з будинку, а тільки пропонували укласти з нею договір найму, однак такий укладено не було.

У відповідності до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданої 02 грудня 2019 року ЛКП «Варшавське-407», в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_1 власник, ОСОБА_6 та відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (арк.спр.10).

Факт не проживання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в спірному будинку АДРЕСА_1 стверджується також актом ЛКП «Варшавське-407» від 01 листопада 2018 року, згідно якого відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , однак не проживають за вищевказаною адресою з червня 2015 (арк.спр.11).

Крім того, згідно рапорту ДОП ВППП Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області від 02 вересня 2020 року, вбачається, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_1 відсутні та не проживають (арк.спр.123).

Отже встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ніколи не були членами сім`ї власників будинку за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 чи його матері ОСОБА_5 , без поважних причин не проживають у вказаному будинку, ОСОБА_1 не може використовувати його для власних потреб, тому має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом пред`явлення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування цим житловим приміщенням на підставі ст.ст.383,391 ЦК України.

За правилом ч.2 ст. 376 ЦПК неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню

Суд першої інстанції по суті правильно вирішив спір визнавши ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , однак помилково застосував до вказаних правовідносин положення ст.ст.405,ЦК України та ст.ст.71,72 ЖК України замість положень ст.ст. ст.ст.317,383,391 ЦК України.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 підлягає до задоволення частково, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року зміні, з викладенням мотивувальної його частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.