РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 рокуКиївський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Губської Я.В.,

при секретарі Мордухович К.Г.,

за участі представника позивача адвоката Бієнко С.М.,

представника відповідача адвоката Сергеєєвій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , що діє від себе та в інтересах дочки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Прокопенко Анна Валентинівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Конопацька Оксана Борисівна, Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_2 , в особі та інтересах якої діє органі опіки та піклування про визнання договору дарування недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Прокопенко Анна Валентинівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Конопацька Оксана Борисівна, Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_2 , в особі та інтересах якої діє органі опіки та піклування , в якому просив суд визнати договір дарування від 05.05.2014 року, укладений між ним та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прокопенко Анною Валентинівною та зареєстрований під індексним номером 12823186 від 05.05.2014 року, недійсним та повернути йому квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він і ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 20.09.2003 року. Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_2 . У дружини був син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який постійно мешкав з матір`ю дружини ОСОБА_3 спочатку в м. Луганську потім в АДРЕСА_2 . Вказав, що 28.11.2003 року його батько ОСОБА_4 купив квартиру в АДРЕСА_1 , яку потім 22.12.2006 року подарував йому. Зазначив, що син його дружини ОСОБА_4 вів себе неадекватно, ні дружина, ні він не мали на нього впливу. ОСОБА_4 не сприймав його як батька, а від матері вимагав гроші на свої забаганки, які в подальшому дружина вимагала він нього та наполягала, щоб він його усиновив. В 2013 році він захворів. Дружина показувала його знайомим лікарям, які ставили різні діагнози, виписували різні ліки, але вони не допомагали. Дружина ніби піклувалась про нього, але весь час говорила, що йому вже нічого не допоможе, стверджувала, що жити йому залишилось недовго і йому потрібно терміново подарувати квартиру ОСОБА_2 , бо в разі його смерті квартиру можуть забрати батьки. Дружина поїхала в м. Луганськ і якимсь чином умовила його матір, щоб вона віддала документи на квартиру, після чого отримала картку платника податків на доньку, готувала документи, домовлялась з нотаріусом. 05.05.2014 року, коли вони прийшли до нотаріальної контори, дружина почала говорити, що оформити на дитину договір дарування складно, що треба чекати, а часу уже не залишилось і простіше буде оформити на неї та він повинен підписати договір дарування на неї. При цьому був підготовлений договір дарування на ім`я дружини. Через деякий час, відносини між ним і дружиною різко змінилися. Між ними часто виникали сварки в тому числі з приводу сина дружини. ОСОБА_4 вселився в квартиру, зайняв одну кімнату, став себе вести ще більш нахабно, приводив таких же неадекватних «дружків». Згодом стало відомо, що дружина хвора на рак. Він возив дружину на обстеження, оплачував лікування. Для здійснення догляду за дружиною в їх квартирі поселилась її мати. Дружина зі своєю матір`ю та сином влаштовували скандали, вимагали гроші, буквально виживали його з квартири. Вказав, що в січні місяці 2017 року під час сварки теща подзвонила ОСОБА_4 , який по телефону йому став погрожувати, він швидко зібрався і поїхав до своїх знайомих. Зазначив, що далі він орендував квартиру, забрав доньку, а коли відвів її у дитсадок і пішов забирати, йому повідомила вихователька, що дружина заборонила давати йому доньку. Його перестали пускати в квартиру, не давали бачитися з дочкою, переховували її у знайомих. Дружина та її мати почали розповсюджувати про мене інформацію, що він «покинув хвору дружину з малолітньою дитиною».31.03.2017 року дружина подала позовну заяву на розлучення, проте суд не розглянув її заяву про розлучення, бо ІНФОРМАЦІЯ_3 вона померла. Він забрав доньку і вони з нею проживали в орендованій квартирі. Він не зміг вселитися в квартиру, бо в ній проживав син померлої ОСОБА_4 . Далі, він звернувся до Восьмої державної нотаріальної контори для оформлення спадку і дізнався, що спадкову справу заведено приватним нотаріусом Конопацькою Оксаною Борисівною. Він звернувся з заявою на прийняття спадку до нотаріуса Конопацької О.Б., від якої дізнався, що є заповіт, але вона не ознайомила його з ним, та сказала, щоб приходив через півроку. ОСОБА_3 , мати померлої, 25.07.2017 року написала заяву до поліції (копія додоється), а потім 11.09.2017 року разом з ОСОБА_4 подали позови до Київського районного суду про усунення перешкод у спілкуванні з ОСОБА_2 . 19.12.2017 року він через представника ОСОБА_9 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, який 03.12.2018 року був задоволений (справа № 2/640/1043/18). Через півроку після смерті дружини він і його представник адвокат Миронов О.А. неодноразово звертались до приватного нотаріуса Конопацької О. Б. щодо надання інформації та документів відносно спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , але вона відмовляла, посилаючись на «Нотаріальну таємницю». 29.05.2018р. його представник отримав інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого він дізнався, що приватний нотаріус Конопацька О.Б. видала 30.03.2018 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/24 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку цієї квартири на ім`я ОСОБА_3 , тобто на відповідачів у справі. 14/24 частка залишилась за ОСОБА_5 . Він звернувся до нотаріуса Конопацької О.Б. із заявою про оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 14/24 частку на ім`я малолітньої доньки ОСОБА_2 як її законний представник, але вона заяву не прийняла, посилаючись на те, що він не надав документів на квартиру. Таким чином, ОСОБА_5 склала заповіт на користь свого сина та зменшила частку в квартирі їх спільної доньки, а його позбавила права на квартиру. Зазначив, що договір дарування квартири від 05.05.2014 року був укладений без органу опіки та піклування, що є порушенням.

13.03.2019 року через канцелярію суду від ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування відзиву зазначив, що на момент укладення оспорюваного правочину, позивач, ОСОБА_1 , володів квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 22.12.2006 року. З 2003 р. позивач перебував шлюбі з ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася донька ОСОБА_2 . У дружини, ОСОБА_5 був син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 05.05.2014 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В. посвідчено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у власність безоплатно (подарував) ОСОБА_5 належну йому квартиру:за адресою: АДРЕСА_1 . 20.03.2014 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на ім`я заступника директора Департаменту - начальника Управління служби у справах дітей Малько А.П. були подані заяви відповідно до яких: ОСОБА_1 не заперечує проти оформлення договору дарування від нього на ім`я ОСОБА_5 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстрована його дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після оформлення договору дарування , дитина залишається проживати за вказаною адресою. ОСОБА_5 не заперечує проти оформлення договору дарування від ОСОБА_1 на її ім`я, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстровані її діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після оформлення договору дарування, діти залишаються проживати за вказаною адресою. 23.04.2014 р. рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради за №273, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було надано дозвіл на вчинення правочину щодо нерухомого майна, в якому зареєстровані: неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вищезазначене свідчить про те, що позивач особисто подав заяву до Управління служби у справах дітей, відповідно до п. 67 Порядку, з метою отримання дозволу на здійснення правочину. Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 23.04.2014 р. № 273, яким надано дозвіл на вчинення правочину щодо нерухомого майна в якому зареєстровані діти, є дійсним і до суду не оскаржувалось. Зазначив, що На час вчинення оспорюваного правочину, малолітня донька позивача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована в квартирі та мала право на користування житлом. Після укладення договору дарування від 05.05.2014 р., вчиненого відповідно до норм Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (ст. 12), Закону України «Про охорону дитинства» (ст.ст. 17, 18), СК України (ст.17) право малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користування житлом порушено не було. Право користування житлом малолітньою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем не оспорюється. Отже, перехід права власності на будинок від батька до матері, не порушує права неповнолітніх дітей цих осіб, які є членами сім`ї як одного так і іншого з батьків, оскільки така зміна власника не впливає на права дітей, місцем проживання яких є місце проживання їх батьків, з якими вони проживають. З урахуванням викладеного вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування від 05.05.2014 р. з підстав зазначених у позові, є незаконними та необґрунтованими, а також позовну заяву подано поза межами строків позовної давності.

09.04.2019 року через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив від позивача ОСОБА_1 , в якій останній вказав, що 05.05.2014 року, він дійсно підписав договір дарування при умові, що донька буде проживати в цій квартирі, однак вказав, що в цей час він хворів, дружина переконала його, що він скоро може померти. Про існування рішення виконавчого органу міської ради про надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини він не знав. Висновок Комісії з питань захисту прав дитини не відповідає інтересам малолітньої доньки ОСОБА_2 . Також вказав, що його як первісна так і уточнена позовна заява подані в строки, передбачені ЦПК.

24.04.2019 року через канцелярію суду надійшли заперечення відповідача ОСОБА_4 на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких зазначено, що твердження позивача про відсутність у нотаріуса на момент посвідчення правочину вищезазначеного рішення не знаходить свого підтвердження, оскільки спростовується поясненнями ПН ХМНО Прокопенко А.В. Також вказали, що ОСОБА_1 знав про укладення правочину з 05.05.2014 року і саме з цього моменту розпочався перебіг позовної давності.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_11 від 08.01.2019 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_11 від 04.02.2019 року відкрито загальне позовне провадження, по справі призначено проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_11 від 06.05.2019 року уточнену позовну заяву залишено без руху.

27.06.2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1

07.04.2020 року на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями з підстав звільнення судді ОСОБА_11 з посади судді у відставку цивільна справа надійшла в провадження судді Губської Я.В.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Губської Я.В. від 28.07.2020 року у прийнятті уточненої позовної заяви від 27.06.2019 року відмовлено.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Губської Я.В. від 28.07.2020 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 в особі та в інтересах якої діє орган опіки та піклування, а також частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Постановою Харківського апеляційного суду від 25.09.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено буз задоволення, а ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 28.07.2020 року без змін.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Губської Я.В. від 28.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_12 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Сергеєєва Н.С. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі.

Треті особи ПН ХМНО Конопацька О.Б. та ПН ХМНО Прокопенко А.В. в судове засідання не з`явились, надали заяви про слухання справи без їх участі.

Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей в судове засідання не з`явився, надали заяву, в якій просили суд розглянути справу за їх відсутності, прийняти рішення на розсуд суду.

Судом встановлено, що з 20.09.2003 року позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

29.08.2011 року від цього шлюбу в них народилася донька - ОСОБА_2 , і цей факт підтверджується копією свідоцтва про народження від 09.09.2011 року (т.1 а.с. 16).

31.03.2017 року ОСОБА_5 звернулася до Київського районного суду міста Харкова з позовною заявою про розірвання шлюбу з позивачем, але шлюб не було розірвано через її смерть, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 ).

Згідно наданих до суду доказів, спірна квартира АДРЕСА_1 належала позивачу на праві власності на підставі договору дарування від 22.12.2006 року, і 05.05.2014 року ОСОБА_1 подарував цю квартиру своїй дружині ОСОБА_5 , що підтверджується договором дарування від 05.05.2014 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.03.2017 року та не заперечується сторонами. (т.1 а.с. 11-13).

Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання від 05.06.2018 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - донька ОСОБА_5 та позивача з 13.09.2011 року (т.1 а.с.14-15).

23.04.2014 р. рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради за №273, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було надано дозвіл на вчинення правочину щодо нерухомого майна, в якому зареєстровані: неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 23.04.2014 р. № 273, яким надано дозвіл на вчинення правочину щодо нерухомого майна в якому зареєстровані діти, є дійсним і до суду не оскаржувалось.

Відповідно до відповіді ПН ХМНО Прокопенко А.В, від 13.02.2019 року вбачається, що 05.05.2014 року до неї для посвідчення договору дарування квартири АДРЕСА_1 звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Для посвідчення вищевказаного договору нотаріусу були надані документи: договір дарування, посвідчений ПН ХМНО Бєсєда Д.С., 22.12.2006 р. за реєстровим №1235, право власності за ОСОБА_1 на вищевказану квартиру було зареєстровано в КП «ХМБТІ» 18.01.2007 року, та внесено до Державного реєстру речових прав державним реєстратором прав Реєстраційної служби ХМУЮ Х/о 11.03.2014 року № 4979529, Звіт про оцінку майна виконаний ФОП ОСОБА_13 30.04.2014 року, Довідка про склад сім`ї у вищевказаній квартирі видану «Жилкомсервіс» дільниця 19-25.04.2014 року №423, Рішення ХМР від 23.04.2014 року №273 «Про надання фізичним особам дозволу на здійснення правочинів», паспорти та довідки присвоєння РНОКПП, свідоцтво про одруження. Нотаріус перевірила відсутність заборон відчуження по вищевказаній квартирі та справжність бланків нотаріальних документів. У зв`язку з відсутністю у сторін заперечень щодо укладення договору та з твердим волевиявленням сторін, відсутністю будь-яких заборон та арештів на відчуження вищевказаної квартири, та наявністю у сторін всіх необхідних документів для посвідчення , вона посвідчила цей Договір дарування за реєстровим №1635 (т.1 а.с.41).

10.01.2017 року ОСОБА_5 вчинила заповіт, відповідно до якого належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 заповідала своїй донці - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27.01.2017 року ОСОБА_5 вчинила інший заповіт, фактично скасувавши попередній, відповідно до якого належну їй спірну квартиру заповідала таким чином: 2/3 частки - своїй дочці - ОСОБА_2 1/3 частку квартири та все інше своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось заповідала своєму сину - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт посвідчений державним нотаріусом 8 ХДНК Денисюк Т.С.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03.12.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено у повному обсязі. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) та його доньці ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 та його доньки ОСОБА_14 до квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 640 грн.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму № 9 Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ч. 4 ст. 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права власності від обдарованої особи зустрічних дій майнового характеру.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин третьої, четвертої, п`ятої статті 203 ЦК України при вчиненні правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення.

Тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у разі навмисного введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою, за якої правочин може бути визнаний недійсним за статтею 230 ЦК України.

Позивач стверджує, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 05.05.2014 р., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Прокопенко А.В. за реєстровим № 12823186 є недійсним, оскільки був укладений з порушенням норм чинного законодавства та внаслідок його укладення були порушені житлові та майнові права малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилання позивача на те, що його дружина ОСОБА_5 ввела його в оману щодо умов договору, що договір дарування не є вільним і не відповідає внутрішній волі ОСОБА_1 свого підтвердження під час судового розгляду справи не знайшли, та на підтвердження зазначеного до суду не надано жодного належного та допустимого доказу.

Також, судом встановлено, що оспорюваний договір дарування складений і посвідчений приватним нотаріусом відповідно до вимог діючого законодавства.

Крім того, згідно пояснень приватного нотаріуса Прокопенко А.В., які містяться в матеріалах справи, їй для посвідчення правочину було надано певний перелік документів. Нотаріус перевірила відсутність заборон відчуження по вищевказаній квартирі та справжність бланків нотаріальних документів. У зв`язку з відсутністю у сторін заперечень щодо укладення договору та з твердим волевиявленням сторін, відсутністю будь-яких заборон та арештів на відчуження вищевказаної квартири, та наявністю у сторін всіх необхідних документів для посвідчення , вона посвідчила цей Договір дарування за реєстровим №1635. ОСОБА_1 підтвердив, що він розумів, що підписує саме договір дарування і що саме він є обдарованою особою.

Тобто, судом встановлено, що волевиявлення ОСОБА_1 було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Позивач ОСОБА_1 належних та допустимих доказів щодо відсутності свого волевиявлення на укладання договору дарування суду не надав.

За вищевказаних обставин, суд вважає, що правові підстави для визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 05.05.2014 р., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Прокопенко А.В. за реєстровим № 12823186 - відсутні.

Посилання позивача на те, що договір дарування укладено без попереднього дозволу органу опіки та піклування не відповідає дійсності з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 20.03.2014 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на ім`я заступника директора Департаменту - начальника Управління служби у справах дітей Малько А.П. були подані заяви відповідно до яких: ОСОБА_1 не заперечує проти оформлення договору дарування від нього на ім`я ОСОБА_5 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстрована його дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після оформлення договору дарування , дитина залишається проживати за вказаною адресою. ОСОБА_5 не заперечує проти оформлення договору дарування від ОСОБА_1 на її ім`я, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстровані її діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після оформлення договору дарування, діти залишаються проживати за вказаною адресою.

23.04.2014 р. рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради за №273, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було надано дозвіл на вчинення правочину щодо нерухомого майна, в якому зареєстровані: неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вищезазначене свідчить про те, що позивач особисто подав заяву до Управління служби у справах дітей, відповідно до п. 67 Порядку, з метою отримання дозволу на здійснення правочину. Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 23.04.2014 р. № 273, яким надано дозвіл на вчинення правочину щодо нерухомого майна в якому зареєстровані діти, є дійсним і до суду не оскаржувалось.

Таким чином, суд встановив, що позивачем не доведено наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання недійсним договору відповідно до статті 230 ЦК України, тому у позові слід відмовити саме з таких правових підстав.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне:

Змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду з позовом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 367/2271/15-ц зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених стороною позивача поважних причин її пропуску.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наведенних вище підстав, питання щодо застосування строків давності судом не вирішується.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Стосовно клопотання представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Сергєєвої Н.С. про стягнення з позивача судових витрат, пов`язаних з розглядом справи суд зазначає наступне.

Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст.141ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договорів про надання правничої допомоги від 11.03.2019 року №1/11, від 17.09.2019 року №1/17 та актів про надану правову допомогу адвокатом Сергєєвою Н.С. відповідачу ОСОБА_4 було надано правничу допомогу.

На підтвердження оплати витрат на правничу допомогу представником відповідача Сергєєвою Н.С. , надано копії актів про надану правову допомогу, розрахунок суми судових витрат, копії квитанцій про сплату послуг.

З врахуванням викладеного та встановлених обставин справи, суд вважає, що заявлений представником відповідача до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу, який було надано адвокатом Сергєєвою Н.С. не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), оскільки нею вказані послуги за судові засідання, які не відбувалися, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, враховуючи всі аспекти та складність справи, розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню за представництво інтересів відповідача, складає 7600 грн., які складаються з витрат на складання процесуальних документів та участі у судових засіданнях, які відбулися.

На підставі викладеного та керуючись, ст. ст. 4, 11, 76-78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , що діє від себе та в інтересах дочки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Прокопенко Анна Валентинівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Конопацька Оксана Борисівна, Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_2 , в особі та інтересах якої діє органі опіки та піклування про визнання договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 05.05.2014 року недійсним - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати у зв*язку з розглядом справи у розмірі 7600 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

ОСОБА_1 - АДРЕСА_5

ОСОБА_3 - АДРЕСА_6

ОСОБА_4 - АДРЕСА_1

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В. - АДРЕСА_8

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Конопацька О.Б. - АДРЕСА_9

Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради - 61002, м. Харків, вул.. Чернишевського, 55

ОСОБА_2 - АДРЕСА_5 .

Суддя: