Провадження № 22-ц/812/1973/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2021 року м. Миколаїв

справа № 489/3693/14-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

переглянувши в апеляційному порядку за правилами письмового провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 13 серпня 2014 року суддею Спінчевською Н.А. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного судового рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позивач зазначала, що вона з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2009 року по 2013 рік та мають неповнолітнього сина- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є відповідач. Син проживає з нею та перебуває на її утриманні. Матеріальну допомогу на утримання дитини ОСОБА_2 не надає.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем батьківського обов`язку щодо утримання дитини та відсутність у нього постійного заробітку, ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_2 2 000 грн. аліментів щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто ј частини з усіх видів заробітку(доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 травня 2014 року і до його повноліття.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва змінено, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на сина ОСОБА_5 у розмірі 800 грн. щомісячно, починаючи з 22 травня 2014 року і до його повноліття.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с.79).

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 вересня 2021 року заяву ОСОБА_2 про скасування заочного рішення суду від 13 серпня 2014 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Апелянт посилався на те, що суд не повідомив його про розгляд справи; позбавив права надати відзив та докази, що могло вплинути на результат розгляду справи; не встановив фактичне місце проживання сина, який на час подання позову проживав з ним. При цьому факт перебування сторін у фактичних шлюбних стосунках судом не встановлено, а позивачка самостійно, без його згоди змінила місце реєстрації сина, сфальсифікувала документи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки посилається на належність повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи судом першої інстанції та відсутність підстав для відмовим в позові про стягнення аліментів на неповнолітнього сина.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається апеляційним судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, регулюється статтею 370 ЦПК. Норми цієї статті передбачають, якщо особа, яка її подала, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за загальними правилами апеляційного провадження.

За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 ЦПК. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції. Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи (частини 3,4 статті 370 ЦПК).

Спірні правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати неповнолітню дитину регулюються Конституцією України, нормами міжнародного та національного сімейного законодавства.

Відповідно до приписів частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно із частиною 1 статті 8 Закону "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до статті 141 СК мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі

Відповідно до положень статті 184 СК в редакції, яка діяла станом на час розгляду справи судом першої інстанції, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Обставинами, які впливають на розмір аліментів, є стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (стаття 182 СК в тій же редакції).

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.3).

Сторони у шлюбі не перебували, місце проживання кожного зареєстроване за різними адресами (а.с.5,6).

З березня 2014 року ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . За цією ж адресою зареєстровані її діти: син ОСОБА_7 , 2002 року народження, та ОСОБА_5 , 2009 року народження (а.с.4).

Встановивши зазначені обставини та виходячи з того, що твердження позивачки про те, що відповідач ніде не працює, постійного доходу не має, а дитина знаходиться на її утриманні, нічим не спростовані, суди першої та апеляційної інстанції дійшли вірного висновку про наявність у ОСОБА_3 права на отримання аліментів у твердій грошовій сумі відповідно до положень статей 180, 184 СК та визначили їх розмір за правилами статті 182 СК. Враховано судами і розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який було встановлено на той період, а також мінімальний розмір аліментів, визначений законом на одну дитину.

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам сімейного законодавства.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що станом на 2014 рік син ОСОБА_8 проживав з ним, не можуть бути достатньою підставою для скасування судового рішення та відмови в позові, оскільки за характером аліментів ці платежі стягуються на майбутнє.

Доказів постійного проживання з 2014 року дитини з батьком та перебування на його утримання справа не містить. Акт щодо факту проживання дитини у 2014 році, складений сусідами у 2021 року, сам по собі не може бути достатнім доказом звільнення ОСОБА_2 від обов`язку сплати аліментів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на підставі судового рішення від 25 листопада 2014 року позивачка ОСОБА_9 отримала у липні 2021 року (а.с.57).

Тому, враховуючи обмеження стягнення аліментів на минулий час (три роки, які передують пред`явленню виконавчого листа до виконання) за статтею 194 СК, права апелянта ОСОБА_2 як платника аліментів у спірний період (2014 рік), не порушені.

Не мають правового значення і посилання апелянта на те, що факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , судом не встановлено. Ці обставини не впливають на виникнення обов`язку щодо утримання дитини, а факт батьківства відповідача визнано ним у добровільному порядку (а.с.3).

Не можуть бути достатньою підставою для скасування судового рішення і розгляд судами справи на наданих позивачем доказів у відсутності відповідача ОСОБА_5 .

Суд першої та апеляційного інстанції систематично направляли процесуальні документи та судові повістки на адресу відповідача, де він був зареєстрований у встановленому законом порядку (а.с.12, 13, 14, 22-24, 29, 37, 40, 49, 51-54), проте вся кореспонденція була повернута до суду у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Факт проживання у період 2014 року за цією адресою ОСОБА_2 не заперечує.

Водночас, право ОСОБА_5 на доступ до суду було забезпечено апеляційним переглядом справи, рішення в якій ухвалено судом у 2014 рік.

При цьому буть-яких обмежень у наданні пояснень та представлення доказів, що притаманно стадії апеляційного розгляду справи, судом до відповідача ОСОБА_5 не застосовано.

Але доказів, які би спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанції, або доводили би невірне застосування ним норм сімейного законодавства щодо виникнення аліментних зобов`язань, відповідач ОСОБА_2 не надав.

За таких обставин апеляційний суд не вбачає достатніх підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зміненого апеляційним судом, та відмови в позові ОСОБА_9 .

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 серпня 2014 року, змінене рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 листопада 2014 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 7 жовтня 2021 року