КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/317/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року місто Київ

справа № 362/6946/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Марчука О.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Центр надання адміністративних послуг при Васильківській районній державній адміністрації про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, визнання права власності, скасування державної реєстрації права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила:

визнати майно, набуте за час шлюбу спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме:

житловий будинок АДРЕСА_1 , 2005 року забудови, загальною площею 75,2 кв.м, житловою площею 44,0 кв.м;

земельну ділянку, площею 0,250 га, кадастровий №:01:020:0036 для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

земельну ділянку площею 0,319 га, кадастровий №:01:020:0037 для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 ;

скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину вищевказаного майна;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину:

житлового будинку АДРЕСА_1 , 2005 року забудови, загальною площею 75,2 кв.м, житловою площею 44,0 кв.м;

земельної ділянки, площею 0,250 га, кадастровий №:01:020:0036 для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

земельної ділянки площею 0,319 га, кадастровий №:01:020:0037 для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 ;

здійснити поділ спільного сумісного майна набутого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час шлюбу в натурі, виділивши ОСОБА_1 в натурі 1/2 частину:

житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 75,2 кв.м, житловою площею 44,0 кв.м, що складається з приміщень:

1.1. коридор площею 8,4 кв.м;

1.2. коридор площею 8,6 кв.м;

1.3. житлова 11,7 кв.м;

1.6. кухня 9,8 кв.м;

1.7. котельня 4.4 кв.м;

земельної ділянки, площею 0,250 га, кадастровий №:01:020:0036, для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, в розмірі, що відповідає належній ОСОБА_1 частці з урахуванням виділеної в натурі площі житлового будинку;

земельної ділянки, площею 0,319 га, кадастровий №:01:020:0037, для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 у розмірі, що відповідає ОСОБА_1 частці з урахуванням виділеної в натурі площі житлового будинку.

В мотивування вимог посилалася на те, що з 12 листопада 1994 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який був розірваний рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2019 року.

Вказувала, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ними спільно набуто наступне майно:

житловий будинок АДРЕСА_1 , 2005 року забудови, загальною площею 75,2 кв.м, житловою площею 44,0 кв.м, право власності на який зареєстровано 17 березня 2008 року на ім`я ОСОБА_2 ;

земельну ділянку, площею 0,250 га, кадастровий №:01:020:0036 для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

земельну ділянку площею 0,319 га, кадастровий №:01:020:0037 для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 та які були надані в 2005 році рішенням 19 сесії 4 скликання Барахтівської сільської ради №381 ОСОБА_2 .

Зазначала, що взаємної згоди на розподіл майна між нею та відповідачем не досягнуто.

Посилалася на те, що спірний будинок є одноквартирним, має загальну площу 75,2 кв.м, житлову площу 44,0 кв.м, та складається з приміщень:

1.1 коридор площею 8,4 кв.м;

1.2 коридор площею 8,6 кв.м;

1.3 житлова 11,7 кв.м;

1.4 житлова 19,7 кв.м;

1.5 житлова 12,6 кв.м;

1.6 кухня 9,8 кв.м;

1.7 котельня 4.4 кв.м.

Вказувала на те, що оскільки у спірному будинку зареєстровані та фактично приживають 4 особи: вона, відповідач, їх син та дочка, які після поділу будинку залишаться проживати з нею, а тому вважає за можливе виділити їй в натурі частину будинку, що складається з приміщень:

1.1 коридор площею 8,4 кв.м;

1.2 коридор площею 8,6 кв.м;

1.3 житлова 11,7 кв.м;

1.6 кухня 9,8 кв.м;

1.7 котельня 4.4 кв.м. та поділити спірні земельні ділянки по 1/2 частині їй та відповідачу.

Зазначала, що оскільки спірне майно зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 , то після набрання даним рішенням законної сили, вона не зможе повноцінно його виконати, а тому заявляє вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідача на 1/2 частину спірного майна.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 ;

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,250 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:020:0036, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,250 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:020:0036, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що укладення двічі мирової угоди, за якою відповідач визнав все нерухоме майно, що єпредметом спору, спільною сумісною власністю подружжя, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на все майно, яке набуте в період шлюбу та відсутність у відповідача намірів на спростування даної обставини.

Вказувала, що житловий будинок та земельні ділянки площею 0,250 га, кадастровий №:01:020:0036, для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також площею 0,319 га, кадастровий №:01:020:0037, для ведення особистого селянського господарства, розташовані по АДРЕСА_1 є їх з відповідачем спільною сумісною власністю подружжя, а тому часткове задоволення позову в цій частині є наслідком невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Зазначала, що між нею та відповідачем не було досягнуто згоди щодо поділу будинку в натурі, а лише запропоновано можливий варіант такого поділу, який найбільше відповідав би їх інтересам та презумпції рівності часток подружжя.

Звертала увагу на те, що з варіантом поділу будинку, який вона запропонувала відповідач погодився взамін її відмови від понесених у справі судових витрат, тобто фактично з відшкодуванням збільшеної частки.

Посилалася на те, що суд першої інстанції, з огляду за земельне законодавствота практику Верховного Суду не звернув увагу на те, що поділу підлягають такожземельні ділянкиплощею 0,250 га, кадастровий №:01:020:0036 та площею 0,319 га, кадастровий № :01:020:0037, що відповідає належній їй частці з урахуванням виділеної в натурі площі житлового будинку.

Вказувала, що державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі, що доводить правомірність заявлених нею вимог про скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна та спростовує посилання суду першої інстанції на порушення прав та інтересів державного реєстратора укладенням мирової угоди.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явились у судове засідання, відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, з 12 листопада 1994 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2019 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ними спільно набуто наступне майно:

житловий будинок АДРЕСА_1 , 2005 року забудови, загальною площею 75,2 кв.м, житловою площею 44,0 кв.м;

земельну ділянку, площею 0,250 га, кадастровий №:01:020:0036 для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку площею 0,319 га, кадастровий №:01:020:0037 для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 .

З копії державного акта на право приватної власності на землю, виданого 25 квітня 2006 року на підставі рішення 19 сесії 4 скликання Барахтівської сільської ради Васильківського району Київської області №181 від 16 лютого 2005 року, вбачається, що відповідачу на праві власності належить земельна ділянка площею 0,250 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:020:0036, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії державного акта на право приватної власності на землю, виданого 25 квітня 2006 року на підставі рішення 19 сесії 4 скликання Барахтівської сільської ради Васильківського району Київської області № 181 від 16 лютого 2005 року, відповідачу на праві власності належить земельна ділянка площею 0,319 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:020:0037, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 березня 2008 року домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , 2005 року забудови, загальною площею 75,2 кв.м, житловою площею 44,0 кв.мна праві приватної власності зареєстроване за ОСОБА_2 , що також підтверджується технічним паспортом на будинок.

З адресної довідки, виданої виконкомом Барахтівської сільської ради Васильківського району Київської області 22 листопада 2018 року №476, житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці площею 0,250 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:020:0036 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку №4.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 24 лютого 2021 року спірне майно зареєстроване на праві власності за ОСОБА_2 .

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами є майном, набутим подружжям за час шлюбу.

При цьому, презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на вказаний будинок відповідачем ОСОБА_2 не спростована.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до статті 60 СК України житловий будинок АДРЕСА_1 , 2005 року забудови, загальною площею 75,2 кв.м, житловою площею 44,0 кв.м належить сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу по 1/2 частині кожному.

Згідно роз`яснень, які викладені у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання за позивачем та відповідачем права власності по 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_1 за кожним.

Визнаючи за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по 1/2 частині земельної ділянки, площею 0,250 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:020:0036, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за кожним, суд першої інстанції виходив з того, що наявні правові підстави для визнання вказаної земельної ділянки спільною сумісною власністю сторін, як подружжя та її включення разом із домоволодінням в поділ майна.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, зокрема, вказувала на те, що земельна ділянки, площею 0,250 га, кадастровий №:01:020:0036 для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 є їх з відповідачем спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в рівних частках. При цьому, посилалася на норми СК України.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, площею 0,250 га, кадастровий №:01:020:0036 для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 набута відповідачем ОСОБА_2 у порядку приватизації та є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки позивачем заявлені позовні вимоги про визнання земельної ділянки площею 0,250 га, кадастровий №:01:020:0036 спільним сумісним майном подружжя та її поділ, виходячи з норм СК України, однак вказана земельна ділянка є особистою власністю відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що спірна земельна ділянка не підлягає поділу в порядку як спільне сумісне майно подружжя.

При цьому, позивачем не було заявлено позовних вимог про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,250 га, кадастровий №:01:020:0036 в порядку ст.120 ЗК України, яка передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду з позовом про щодо визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,250 га, кадастровий №:01:020:0036 у порядку ст.120 ЗК України пропорційно до її частки у домоволодінні.

А відтак, у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки площею 0,250 га, кадастровий №:01:020:0036, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 як спільного сумісного майна подружжя слід відмовити.

Що стосується поділу земельної ділянки, площею 0,319 га, кадастровий №:01:020:0037 для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 , то колегія суддів погоджується в цій частині з висновком суду першої інстанції, що оскільки, спірна земельна ділянка набута відповідачем за час шлюбу внаслідок приватизації, а тому відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України, вона є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та поділу не підлягає.

А тому доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка, площею 0,319 га, з кадастровим №:01:020:0037 для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу спростовуються вищевикладеним.

При цьому, суд першої інстанції вірно відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову врахувавши вимоги ст.206 ЦПК України та те, що обставини визнання відповідачем позову в повному обсязі заявлених до нього вимог, прямо суперечать сімейному законодавству.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем та відповідачем були придбані шляхом міни та дарування дві земельні ділянки площею 0,250 га, кадастровий №:01:020:0036 та площею 0,319 га, кадастровий № :01:020:0037, для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду.

Також, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірне нерухоме майно, оскільки під час розгляду справи стороною позивача не доведено фактичних обставин про те, що така реєстрація була вчинена з порушенням вимог законодавства.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач також просила поділити будинок в натурі, виділити їй в натурі частину спірного будинку, що складається з приміщень:

1.1.коридор площею 8,4 кв.м;

1.2.коридор площею 8,6 кв.м;

1.3.житлова площею 11,7 кв.м;

1.6.кухня площею 9,8 кв.м;

1.7.котельня площею 4.4 кв.м.

При цьому, позивач вказувала на те, що загальна площа житлового будинку становить 75,2 кв.м, житлова - 44,0 кв.м, з яких, згідно вказаного нею варіанту поділу, 42,9 кв.м загальної площі та 11,7 кв.м - житлової, виділяється в натурі їй, як матері проживаючої однією сім'єю з неповнолітньою донькою та повнолітнім сином, а решта 32.3 кв.м - відповідачу. Тобто, відступ від ідеальної 1/2 частки складає 5,3 кв.м загальної площі, що за встановленими нормами, не є житловою площею, яку б можливо були виділити будь якій із сторін спору.

Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з частинами першою-другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Аналіз змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Під час розгляду справи як в суді першої інстанції сторона позивача відмовилась від клопотання про призначення і проведення судової будівельно-технічної експертизи щодо визначення можливих варіантів поділу між співвласниками спірного нерухомого майна.

При цьому, в суді апеляційної інстанції представник позивача клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи не заявляла.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції з урахуванням неможливості поділу спірного нерухомого майна в натурі та визначеного статтею 13 ЦПК України диспозитивності цивільного судочинства, при відсутності висновку експерта щодо можливих варіантів поділу в натурі спірного нерухомого майна, що відповідало б часткам співвласників із конкретним визначенням виду, кількості та площі приміщень спірного житлового будинку, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поділ будинку в натурі.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2020 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки та в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,250 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:020:0036, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 скасувати та в цій частині ухвалити нове про відмову у задоволенні вказаних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: