Справа № 524/4195/20
Провадження №2/524/241/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2021 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі: - секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., - позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , - відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,
У липні 2020 року до суду звернулася ОСОБА_5 до 24 липня 2020 року ОСОБА_6 із позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.
В обґрунтування позову позивач вказувала, що із 07 жовтня 2005 року по 22 вересня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 . Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22 вересня 2014 року шлюб було розірвано, яким було встановлено, що шлюбні відносини між ними були припинені у 2013 році.
Під час перебування у шлюбі, а саме 18 листопада 2005 року, нею було укладено договір про пайову участь у будівництві за № 01/811 із Полтавським регіональним управлінням державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву». За умовами договору останній, як Замовник передає ОСОБА_7 , як пайовику квартиру АДРЕСА_1 , а пайовик оплачує будівництво даної квартири шляхом здійснення повного розрахунку протягом 10 банківських днів після підписання договору у сумі 130 476 грн.
23 січня 2006 року зазначена вище квартира була передана позивачу за актом № 113/98 від 23 січня 2006 року. Право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_7 02 березня 2006 року.
Джерелами походження коштів на фінансування будівництва даної квартири позивач зазначає власні кошти у розмірі 26 096,00 грн., які було сплачено нею як перший внесок, а також кошти у сплату вартості квартири, зокрема 104 380 грн. - кошти отримані позивачем від ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» як кредитні кошти, 133 331,21 грн. - відсотки, сплачені за фактичне користування кредитних коштів.
Зазначала, що за період з 02.12.2005 року по 09.01.2019 року нею було сплачено 104 380,00 грн. у погашення тіла кредиту, з яких: - 67 945,16 грн. у період спільного проживання та 36 434,84 грн. в період після припинення спільного проживання. За цей же період позивачем було сплачено банку 133 331,21 грн. у погашення відсотків за користування кредитом, з яких: - 113 496,07 грн. у період спільного проживання та 19 835,14 грн. у період після припинення спільного проживання. Вважає, що відповідач повинен їй повернути половину сплачених нею коштів після припинення спільного проживання, як солідарний боржник, в сумі 28 134,99 грн.
Звертає увагу, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 08 листопада 2019 року було визнано за нею та відповідачем право власності за кожним на 1/2 частину спірної квартири. Рішення суду набрало законної сили.
Посилалася на те, що нею було одноособово виконані зобов`язання за кредитним договором, а відповідач є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання. Позивачем були нараховані 3% річних від простроченої суми за період з 01.012019 року по 26.06.2020 року у розмірі - 1 255, 67 грн. та відсотки з урахуванням індексу інфляції за цей же період у розмірі 8870,69 грн.
Просила стягнути з відповідача на її користь кошти у розмірі 28 134,09 грн. як половину сплачених нею після розірвання шлюбу коштів у погашення кредиту, як із солідарного боржника, а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 255,67 грн. та 8870,69 грн. інфляційних втрат, а також судові витрати.
Ухвалою суду від 27 липня 2020 року було відкрито провадження, залучено сторони до участі у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 92).
09 листопада 2020 року до суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 113-118).
Відповідач вказував, що частково визнає позов, однак, на його думку, позивачем було невірно обраховано суму кредитних коштів, які були нею сплачені після припинення шлюбу. Звертає увагу, що в рішенні суду про розірвання шлюбу не зазначено з якого часу сторони проживають окремо. Шлюб розірвано з дати набрання рішенням суду законної сили і відповідно до ст. 114 СК України такою датою є 03 жовтня 2014 року.
Посилався на те, що з довідки банку вбачається, що залишок тіла кредиту в сумі 36 434,84 грн. був актуальним станом на 15.12.2013 року, станом на дату розірвання шлюбу (дату набранні рішенням суду законної сили) залишок тіла кредиту становив - 32 230,55 грн. і саме ця сума була сплачена позивачкою. Сума сплачених процентів становить - 14 966,11 грн.
Звертає увагу, що позивачу було відшкодовано Полтавським регіональним управлінням Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» за договором від 29 грудня 2005 року частину відсотків за кредитом, наданим КБ ПОФ АППБ «Аваль» згідно кредитного договору від 02 грудня 2005 року у розмірі 15 481,78 грн., починаючи із грудня 2013 року. Тому, сума процентів із розрахунку позивача у 19 835,14 грн. повинна бути зменшена на суму отриманої нею часткової компенсації у 15 481,78 грн. та має становити за період із грудня 2013 року по січень 2019 року - 4 353,36 грн.
Оскільки, з жовтня 2014 року сума сплачених процентів становить 14 966,11 грн., а сума часткової компенсації відсотків за кредитом в період після розірвання шлюбу (з жовтня 2014 року по січень 2019 року) складає 13 178,02 грн., то, вважає, що сума процентів фактично сплачених позивачем за кредитним договором з урахуванням отриманих сум часткової компенсації становить 1788,09 грн., а 1/2 частина від цієї суми становить 894,04 грн.
Крім того відповідачем у відзиві на позов було заявлено про застосування строків позовної давності. Звертав також увагу, що із довідки банку вбачається, що за період з 09.07.2017 року по 09.07.2020 року (за 3 роки до звернення до суду) позивач сплатила тіло кредиту в сумі 14 461,65 грн. та проценти в сумі 2430,58 грн. Решта платежів були зроблені поза межами строку позовної давності. Визнає 1/2 частину від сплачених 14 461,65 грн., тобто 7230,82 грн. У зазначений вище період позивачу були компенсовані проценти в сумі 2054,84 грн., позов визнає в частині стягнення з нього 187,87 грн.
Звернув увагу на безпідставність вимог щодо стягнення індексу інфляції та 3% річних внаслідок математично необґрунтованого розрахунку позивача.
Просив позов задовольнити частково, стягнувши з нього на користь позивача 7230,82 грн., як 1/2 частину тіла кредиту в межах позовної давності та 187,87 грн. процентів, як 1/2 частину з урахуванням часткової компенсації відсоткової ставки та позовної давності.
09 листопада 2020 року до суду від відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про витребування доказів (а.с. 119).
19 листопада 2020 року до суд від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив (а.с. 133-136).
Вказувала, що Полтавським регіональним управлінням Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на адвокатський запит представника відповідача була надана інформація щодо перерахування позивачу 15 481,78 грн. часткової компенсації. При цьому, у відповіді не зазначено щодо компенсації відсотків, сплачених за який період, які часові рамки. Заперечувала щодо застосування строків позовної давності.
Просила задовольнити позов у повному обсязі.
Протокольною ухвалою суду від 11 січня 2021 року було відмовлено позивачу ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про витребування доказів.
22 січня 2021 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшла заява про виправлення описки (а.с. 157-158).
27 січня 2021 року до суду від відповідача ОСОБА_3 було подано заяву з додатками про відшкодування понесених судових витрат (а.с. 160-167). Просив покласти на позивача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі - 5500 грн.
15 лютого 2021 року до суду від позивача ОСОБА_1 було подано заяву про стягнення судових витрат на правову (правничу) допомогу (а.с. 175-177). Просила стягнути з відповідача на її користь пропорційно до суми задоволених позовних вимог суму витрат позивача на правничу допомогу у розмірі - 14 000,00 грн.
Щодо доказів понесення таких витрат позивач вказала, що обґрунтування розміру суми гонорару за надану правничу допомогу - квитанція до прибуткового касового ордеру та акт здавання-приймання виконаних робіт (послуг), детальний опис робіт буде надано протягом 5 днів з дати ухвалення рішення судом першої інстанції.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, які були викладені у позовній заяві, заяві про виправлення описки. Вказали, що заява про відшкодування витрат на правничу допомогу буде подана позивачем протягом 5-ти днів після ухвалення рішення суду.
Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позов визнали частково, посилаючись на поданий відзив на позовну заяву, який підтримали та просили задовольнити у визнаній частині із врахуванням заяви про застосування строків позовної давності. При цьому представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 підтвердила, що сплачена Полтавським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» часткова компенсація, яка була отримана позивачем, є відповідним благом. Також відповідач та його представник вказали, що заява про відшкодування витрат на правничу допомогу буде подана відповідачем протягом 5-ти днів після ухвалення рішення суду.
Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Судом достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2005 року. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22 вересня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 12-13) (архівна справа № 524/6868/14-ц, провадження 2/524/2393/14).
Суд звертає увагу, що матеріали справи про розірвання шлюбу не містять будь-яких доказів того, що судом при розгляді справи про розірвання шлюбу між сторонами досліджувались обставини того, з якого часу подружжя не проживає разом та не веде спільного господарства.
Як постає із відмітки суду на копії рішення суду, останнє набрало законної сили 03 жовтня 2014 року.
За ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
З огляду на зазначене, суд констатує, що припинення шлюбу (шлюбних відносин) сторін відбулося 03 жовтня 2014 року із набранням рішенням суду законної сили, а не у 2013 році, як зазначає позивач, беручи до уваги ч. 5 ст. 82 ЦПК України щодо обставин, утому числі щодо участі обох сторін під час розгляду справи про розірвання шлюбу та їх згоду на встановлені судом обставини при ухваленні рішення про розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Як було встановлено судом, 18 листопада 2005 року між Полтавським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (Замовник) та позивачем (Пайовик) було укладено договір про пайову участь у будівництві житла (а.с. 22-23), предметом якого було інвестування Пайовиком будівництва квартири АДРЕСА_2 . Загальний розмір пайової участі становив - 130 476,00 грн.
29 грудня 2005 року між Полтавським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та позивачем був укладений договір № 15-514 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків, за яким Фонд від імені держави відшкодовує частину відсотків за кредитом, що надається позичальнику на будівництво (реконструкцію) або придбання житла комерційним банком - ПОФ АППБ «Аваль» (а.с. 123-124).
Згідно із ч. 1 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 08 листопада 2019 року було визнано за сторонами у справі (у тому числі які є сторонами у даній справі, що розглядається) право власності за кожним на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (архівна справа № 524/1036/19, провадження № 2/524/1357/19). Відмовлено ОСОБА_7 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_3 про визнання квартири особистою власністю.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 08 листопада 2019 року залишено без змін.

Так, у зазначених судових рішеннях вказано про те, що судами було встановлено, зокрема, що спірна квартира була придбана сторонами за час проживання у шлюбі, а тому воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того судами було встановлено, що 02 грудня 2005 року подружжям було сплачено в рахунок вартості квартири 26 096,00 грн. та взято кредит на квартиру у розмірі 104 380,00 грн., а отже кредитний договір був укладений в інтересах сім`ї і він породжує цивільні права та обов`язки для обох із подружжя.

Під час розгляду справи було встановлено, що кошти отримані позивачем за кредитним договором були дійсно використані в інтересах сім`ї, а саме на купівлю квартири АДРЕСА_1 , де проживали сторони до розірвання шлюбу.

Зазначення у наданих квитанціях ОСОБА_7 платником не є достатньою підставою для висновку, що внесені грошові кошти є особистою власністю останньої. Однак, в силу ст. 57 СК України вона, тобто позивач ОСОБА_9 , не позбавлена можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок ОСОБА_3 половини сплачених нею після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту як солідарного боржника.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідачем ОСОБА_3 до матеріалів справи було додано лист Полтавського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» за № 01/963/1 від 05 листопада 2020 року, з якого вбачається, що позивачу від Фонду на поточний рахунок було перераховано часткову компенсацію за Договором № 15/514 від 29 грудня 2005 року у розмірі 15 481,78 грн. (а.с. 128-129). При цьому такі виплати відбувалися починаючи із грудня 2013 року і до січня 2019 року включно.

Відповідач просив врахувати отримані позивачем грошові кошти, так як вказаний договір за яким вона отримала ці кошти був укладений в інтересах сім`ї.

Позивач та її представник у ході розгляду справи не спростували належними і допустимими, безспірними та достовірними доказами доводи відповідача та його представника щодо того, що позивач отримала від Полтавського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» часткову компенсацію сплачених кредитних коштів внесених у придбання квартири.

Як було встановлено судом під час розгляду справи та не заперечувалося сторонами, після розірвання шлюбу позивач одноособово сплатила решту кредиту, відповідач не приймав участі у погашенні кредиту.

Звертаючись до суду із позовом, позивач вказувала, що нею було сплачено банку за період після спільного проживання кошти у розмірі 36 434,84 грн. тіла кредиту та 19 835,14 грн. відсотків за користування кредитом та просила стягнути з відповідача на її користь половину від зазначених сум, враховуючи той факт, що кредитний договір укладався нею в період шлюбу та в інтересах сім`ї.

Щодо сум, які просила стягнути позивач з відповідача суд констатує, що жодного розрахунку, а саме за який період часу позивачем було обраховано ці суми до стягнення нею у позові не зазначено.

Судом було досліджено надану позивачем довідку АТ «Райффайзен Банк «Аваль» про операції за кредитом від 10 січня 2019 року № 03-В84/62-Б, із якої постає, що залишок по кредиту у 36 434,84 грн. був у позичальника станом на 15 грудня 2013 року (а.с. 16-21).

Однак, суд не може погодитися із зазначеним періодом для обрахування сум, а саме з грудня 2013 року по грудень 2019 року, оскільки припинення шлюбу (шлюбних відносин) сторонами відбулося 03 жовтня 2014 року із набранням рішенням суду законної сили, тому саме із жовтня 2014 року повинні обраховуватися кошти для стягнення з відповідача як із солідарного боржника.

Судом було обраховано сплачену позивачем суму кредиту («тіло» кредиту) за період із жовтня 2014 року по грудень 2018 року (останній платіж), що становить - 32 230,55 грн., сума процентів, що були сплачені позивачем за цей же період становить - 14 967,11 грн., сума часткової компенсації, що була перерахована ОСОБА_8 . Полтавським регіональним управлінням Держмолодьжитла за цей період складає - 13 178,17 грн.

Одночасно, суд не може погодитися із доводами відповідача ОСОБА_3 про те, що отримана позивачем сума часткової компенсації за кредитом є процентами за кредитним договором, адже часткову компенсацію позивач отримала не від банківської установи АТ «Райффайзен Банк «Аваль», з яким укладався кредитний договір, а від Полтавського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» і ці кошти не є процентами, а є по суті отриманим благом.

У зв`язку із проведеними позивачем оплатами після розірвання шлюбу, наявні правові підстави для стягнення з відповідача 1/2 суми сплачених позивачем коштів із суми у 32 230,55 грн. (сплаченого «тіла» кредиту), із суми 14 967,11 грн. (сплачених процентів), зважаючи на солідарну відповідальність за вказаними зобов`язаннями подружжя та проведеного поділу набутого майна (квартири) на рівні частини (по 1/2 кожному), а позивач має компенсувати відповідачу 1/2 отриманої нею часткової компенсації із суми 13 178,17 гр.

Згідно зі статтею 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

У відповідності до ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

За змістом наведеної частини першої статті 544 ЦК України, право на зворотну вимогу (регрес) виникає у одного з солідарних боржників до інших лише після виконання ним солідарного обов`язку.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 727/4089/15-ц (провадження № 61-4597св18).

Відповідачем ОСОБА_3 під час розгляду справи було заявлено про застосування строків позовної давності за вимогою позивача.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Під поняттям позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК, розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, вказане поняття - це певний період у часі зі спливом якого у кредитора зникає можливість захистити своє право у судовому порядку. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки: штрафу чи пені).

Відповідно ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Так, позовна давність застосовується у таких сімейних відносинах:

- до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки (ч. 2 ст. 72 СК України);

- до вимог про визнання батьківства чи материнства позовна давність застосовується строком у один рік (ч. 2 ст. 129, ч. 2 ст. 139 СК України);

- також однорічний термін позовної давності встановлюється до вимог матері про внесення змін до актового запису про народження дитини (ч. 3 ст. 138 СК України).

Суд не застосовує за заявою відповідача до спірних правовідносин строк позовної давності, зважаючи на дату виконання солідарного зобов`язання - 15 грудня 2018 року, при цьому позивач звернулася до суду з даним позовом - 09 липня 2020 року, тобто в межах строку позовної давності.

Отже позивач сплатила банку після розірвання шлюбу кошти у погашення кредиту на суму 47 197,66 грн. ((32 230,55+14 967,11), де 32230,55 грн. - тіло кредиту, 14967,11 грн. - проценти), з яких 1/2 частина становить 23598,83 грн. (47197,66:2). Позивач отримала часткову компенсацію у розмірі 13 178,17 грн., з яких 1/2 частина становить 6589,09 грн. (з округленням до сотої частини). Звідси з відповідача слід стягнути кошти на користь позивача у повернення сплачених коштів у погашення кредиту у розмірі 17 009,74 грн. ((23598,83грн.-6589,09грн.), тобто як 1/2 від 34 019,49 грн. фактично сплачених позивачем коштів (47197,66 грн.-13178,17грн.).

Крім того, позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача на її користь відсотки з урахуванням індексу інфляції у розмірі 8870,69 грн., які обраховано на суму боргу у 28 134,99 грн. за період 01.01.2019 року по 26.06.2020 року та 3 % річних від цієї суми за цей же період у розмірі 1255,67 грн.

Щодо цих вимог позивача суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 року у справі № 3-1522гс16, постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 року у справі № 922/4099/17.

З огляду на зазначене відповідачу слід нарахувати 3% від простроченої суми у - 17 009,74 грн. (як 1/2 від 34 019,49 грн. фактично сплачених позивачем коштів) за період з 09 липня 2017 року по 09 липня 2020 року (в межах строку позовної давності).

Судом на сайті https://ips.ligazakon.net/calculator/ff було обраховано розмір 3% річних та розмір інфляційних втрат.

Розрахунок здійснюється за формулою: сума санкції = С x 3 x Д : 365(366-у випадку коли рік високосний) : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

За період прострочення грошового зобов`язання з 09.07.2017 року по 31.12.2019 року (906 днів прострочення), сума санкції складає 1266,64 грн. ((17 009,74 x 3 % x 906) : (365 х100%)).

За період прострочення грошового зобов`язання з 01.01.2020 року по 09.07.2020 року (191 день прострочення), сума санкції складає 266,30 грн. ((17009,74х3%х191):(366х100%)).

Загальний період прострочення складає 1097 днів.

Всього розмір 3% річних за період з 09.07.2017 року по 09.07.2020 року складає за обчисленнями суду 1 532,94 грн. (1266,64 +266,30).

Однак суд враховує, що позивач ставила позовну вимогу про стягнення обчислених нею 3% річних від суми боргу у розмірі 1255,67 грн. (а.с.7).

Розрахунок розміру інфляційних втрат було зроблено за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Сумарний індекс інфляції становить 1,22701093: Ic (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100).

Звідси за період прострочення грошового зобов`язання з 09.07.2017 року по 09.07.2020 року інфляційні втрати складають 3861,40 грн. ((17 009,74грн. x 1,22701093) - 17 009,74 грн.).

З урахуванням зазначеного вище, загальна заборгованість відповідача перед позивачем щодо сплачених коштів у погашення кредиту після розірвання шлюбу та з врахуванням періоду прострочення грошового зобов`язання у 1097 днів та в межах заявлених позовних вимог складає 22126,81 грн. (( 17 009,74 (сума боргу) + 3 861,40 грн. (розмір інфляції) + 1255,67 грн. (розмір 3% річних в межах заявлених позовних вимог)), яку слід стягнути з відповідача на користь позивача.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами і для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката на представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті стороною або третьою особою та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних виплат.

За частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Під час розгляду справи відповідачем до матеріалів справи надано докази понесених ним витрат на правову (професійну) правничу допомогу, надану йому адвокатом Дмитриченко О.О., розмір яких складає 5500 грн. (підтверджено копіями договорів про надання правничої допомоги та копіями квитанцій на суму 5500 грн.), які він просив стягнути з позивача.

Ціна позову заявленого позивачем була визначена позивачем у - 38 261,35 грн.

Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі - 840,80 грн.

Позов підлягає задоволенню частково з необхідністю стягнення з відповідача на користь позивача коштів на суму - 22126,81 грн., що складає 57,90% ((22126,81грн:38261,35грн)х100%)

Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі - 486,82 грн (840,80 грн.х57,90%).

Звідси позивачеві необхідно відмовити у задоволенні позову в частині вимог про стягнення частини сплачених нею на виконання зобов`язання щодо набуття подружжям спільного майна (квартири) у розмірі 11 125,25 грн. (28 134,99грн.-17 009,74грн.), інфляційні втрати у розмірі - 5009,29 грн. (8 870,69грн.- 3861,40грн.), коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі - 353,98 грн. (840, 80грн.- 486,82грн).

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Суд приймає до уваги заяви сторін у справі та їх представників, вчинених у письмовій формі (а.с. 175-177, 184-185) та підтверджених у судовому засіданні 09 березня 2021 року, що заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу будуть подані сторонами у справі протягом 5-ти днів з дати ухвалення рішення суду.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 15, 16, 368, 526, 544, 610, 625 ЦК України, ст. 60-61 СК України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 141, 258, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти: - у розмірі 17 009,74 грн., як половину сплачених коштів на виконання зобов`язання щодо набуття подружжям спільного майна (квартири); - 3% річних від простроченої суми у розмірі 1255,67 грн.; - інфляційні втрати у розмірі 3 861,40 грн., - кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 486,82 грн., а всього коштів на суму 22 613,63 грн.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_3 в частині вимог про стягнення частини сплачених коштів на виконання зобов`язання щодо набуття подружжям спільного майна (квартири) у розмірі 11 125,25 грн., інфляційні втрати у розмірі 5009,29 грн., коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі 353,98 грн.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_4 .

Повне рішення виготовлено 10 березня 2021 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили у випадку закінчення строку подання апеляційної скарги або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: