П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2021 року місто Київ

справа № 752/23653/18

провадження №22-ц/824/8312/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко Марина Анатоліївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 1 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Колдіної О.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко Марина Анатоліївна, третя особа: Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування державної реєстрації права власності та усунення перешкод у користуванні майном,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про скасування державної реєстрації права власності та усунення перешкод у користуванні майном.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 . В будинку на цокольному поверсі розташовані допоміжні приміщення, що тривалий час використовувались мешканцями, у тому числі позивачем, на праві спільної сумісної власності як приміщення загального користування. Станом на даний час право власності на ці приміщення зареєстровано за ОСОБА_2

26 січня 1999 року згідно договору купівлі-продажу Фонд приватизації Комунального майна Московського району м.Києва передала у власність Колективному підприємству Київський інститут «Слов`янський університет» приміщення загальною площею 448,8 кв.м.

28 лютого 2013 року згідно договору купівлі-продажу № 414 Колективне підприємство Київський інститут «Слов`янський університет» передало ОСОБА_2 у власність приміщення загальною площею 448,8 кв.м., у тому числі приміщення № НОМЕР_1 площею 229,8 кв.м., що розташовано на цокольному поверсі в будинку АДРЕСА_2 .

У 2017 році ОСОБА_2 було проведено реконструкцію приміщень цокольного поверху. Внаслідок реконструкції замість одного приміщення № НОМЕР_1 площею 229,8 кв.м. утворилося три нових приміщення загальною площею 444 кв.м.: нежитлове приміщення № НОМЕР_1 площею 361,4 кв.м. (цокольний поверх); нежитлове приміщення № НОМЕР_2, площею 41,6 кв.м. (цокольний поверх); нежитлове приміщення № НОМЕР_3, площею 41 кв.м. (цокольний поверх).

Площа новоутворених приміщень цокольного поверху була збільшена на 214,2 кв.м. за рахунок площі підсобних комор (кладових), що призначені для спільного користування мешканцями будинку. ОСОБА_2 встановлює в приміщеннях перегородки, здійснює різного роду перепланування, самовільно звільняє кладові від особистих речей власників квартир будинку та підлаштовує приміщення для власних потреб.

26 липня 2017 року у зв`язку з вказаною реконструкцією приміщень, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. прийнято рішення індексний номер 36312584 про державну реєстрацію права власності (із відкриттям розділу) на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 площею 361, 4 кв.м. за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; - рішення індексний номер 36312833 про державну реєстрацію права власності (із відкриттям розділу) на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 площею 41, 6 кв.м. за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; - рішення індексний номер 36313578 про державну реєстрацію права власності (із відкриттям розділу) на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 площею 41 кв.м. за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Вважає, що рішення відповідача є протиправними та підлягають скасуванню.

Приміщення цокольного поверху використовуються мешканцями під кладові для зберігання особистих речей. Крім того, через приміщення НОМЕР_1,НОМЕР_2, НОМЕР_3, що розташовані на цокольному поверсі будинку, проходить внутрішньо будинкова розводка трубопроводів центрального опалення та холодного водопостачання. Спірні нежитлові приміщення є допоміжними, місцями загального користування, складовою частиною будинку і не можуть бути передані у користування або у власність іншим особам без згоди усіх співвласників зазначеного будинку.

Оформлення права власності на приміщення загального користування порушує права позивача і решти власників квартир указаного будинку, оскільки станом на сьогодні обмежено доступ у ці приміщення, у зв`язку із чим мешканці будинку не мають права безперешкодного доступу до загальнобудинкових комунікацій та кладових (комор). Відсутність доступу до комунікацій створює загрозу настання аварійної ситуації в будинку.

Посилаючись на те, що: по-перше, ОСОБА_2 без згоди співвласників будинку, незаконно провела роботи з реконструкції приміщень, що перебувають у спільній власності всіх співвласників будинку; по-друге, прийнявши рішення про державну реєстрацію прав, нотаріус жодних нотаріальних дій з нерухомим майном не вчиняла, позивач просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 1 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. індексний номер: 36312584 від 26 липня 2017 року про державну реєстрацію права власності ( з відкриттям розділу) на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , площею 361,4 кв.м. за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. індексний номер: 36312833 від 26 липня 2017 року про державну реєстрацію права власності ( з відкриттям розділу) на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , площею 41,6 кв.м. за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:000.

Визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. індексний номер: 36313578 від 26 липня 2017 року про державну реєстрацію права власності ( з відкриттям розділу) на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , площею 41 кв.м. за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:000.

Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити нежитлові приміщення № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, розташованих в будинку АДРЕСА_2 в частині площі кладових від належних ОСОБА_2 майна та речей, привівши у попередній, придатний для використання за цільовим призначенням стан, шляхом усунення здійснених ОСОБА_3 перегородок, звільнення їх від здійснених ОСОБА_2 інших будівель та споруд.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні кладовими, розташованими на цокольному поверсі у будинку АДРЕСА_2 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 19 лютого 2021 року поновлено ОСОБА_2 строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення Голосііївського районного суду м.Києва від 1 грудня 2020 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 17 березня 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 1 грудня 2020 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в який просить прийняти постанову, якою рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, таким, що ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи, неправильною оцінкою наданих доказів, а також з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, посилається на те, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи судом, повернення відділенням зв`язку судової повістки у зв`язку із закінченням терміну зберігання не можна вважати належним повідомленням особи, яка бере участь у справі, оскільки це не відповідає вимогам ст.130 ЦПК України. Крім того, посилається на те, що суд безпідставно визнав доведеними обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, а саме встановив, що приміщення № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, за адресою: АДРЕСА_2 , є допоміжними приміщеннями та є спільною власністю співвласників будинку, але при цьому було залишено поза увагою, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що вказані приміщення (до чи після реконструкції) відносились, або за своїми технічними характеристиками відносяться до допоміжних приміщень будинку. Судом першої інстанції при ухваленні рішення суду взято до уваги докази, що є сумнівними скоріш за все отримані з порушенням порядку, встановленого законом, що є порушенням ст.78 ЦПК України. Також посилається на те, що приватному нотаріусу КМНО Апатенко М.А. для проведення реєстрації права власності на нежитлові приміщення був наданий весь перелік документів, що вимагається законом та такі документи є такими, що відповідають вимогам, що встановлені до них чинним законодавством, приватний нотаріус правомірно прийняв рішення про реєстрацію права власності на оспорювані приміщення за ОСОБА_2 , приватним нотаріусом при проведення державної реєстрації не встановлено суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на спірне майно, а тому підстав для відмови у проведенні державної реєстрації не було. Суд першої інстанції в порушення норм чинного законодавства, не перевірив чи дійсно порушуються права позивача за захистом, яких він звернувся, оскільки є сумнівними, щодо права позивача на пред`явлення зазначеного позову, так як єдиним власником зазначених приміщень (на дату звернення з позовом) є відповідач, а приміщення, щодо яких виник спір є нежитловими приміщеннями, що входять в житловий фонд будинку, але є окремим об`єктом цивільно-правових відносин і набуті у власність законно, договори, на підставі яких відповідач набув право власності на оспорювані приміщення, не оспорювались.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Реутов О.Є апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Горобівський І.Г. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

В судове засідання приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А., а також представник третьої особи Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не з`явилися, про день та час розгляду були повідомлені, судове повідомлення направлене Апатенко М.А. повернуто до суду з відміткою працівника поштового відділення «адресат відсутній», що відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України вважається належним повідомленням учасника справи про день, час і місце розгляду справи, третя особа причини своєї неявки в судове засідання не повідомила.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 .

28 лютого 2013 року згідно договору купівлі-продажу № 414, укладеного між КП Київського інституту «Слов`янський університет» та ОСОБА_2 , останній перейшли у власність приміщення загальною площею 448,8 кв.м., в тому числі приміщення № НОМЕР_1 площею 229,8 кв.м., що розташоване на цокольному поверсі в будинку АДРЕСА_2 .

В подальшому ОСОБА_2 була проведена реконструкція приміщень.

26 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. прийняті наступні рішення: - індексний номер: 36312584 від 26 липня 2017 року про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 площею 361,4 кв.м. за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000; - індексний номер: 36312833 від 26 липня 2017 року про державну реєстрацію права власності ( з відкриттям розділу) на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , площею 41,6 кв.м. за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:000; - індексний номер: 36313578 від 26 липня 2017 року про державну реєстрацію права власності ( з відкриттям розділу) на нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , площею 41 кв.м. за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:000.

Для здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 нотаріусу були надані наступні документи: договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 28 лютого 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ЗТА Вищий навчальний заклад «Київський Слов`янський університет», відповідно до якого відповідач придбала нежилі приміщення, загальною площею 448,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ; Акт прийому - передачі нежилих приміщень; копія паспорта ОСОБА_2 , довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру; Декларація про початок будівельних робіт «Реконструкція нежилих приміщень №№ НОМЕР_5, НОМЕР_1,НОМЕР_4 з перерозподілом їх площ на п`ять окремих нежитлових приміщень НОМЕР_5, НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 , відповідно до якої загальна площа приміщень після реконструкції становить 664,2 кв.м.; Декларація про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до I-III категорії складності; технічний паспорт на приміщення.

Відповідно до відомостей, наданих КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 20 червня 2018 року на цокольному поверсі будинку по АДРЕСА_2 в 1962 році були проінвентаризовані комори, які відносились до місць спільного користування будинку.

Крім того, судом установлено, що допоміжні приміщення першого та четвертого під`їздів будинку АДРЕСА_2 використовувались мешканцями будинку під кладові, що підтверджується інформацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» від 4 травня 2018 року.

Згідно відомостей Голосіївської районної державної адміністрації, наданими 7 травня 2018 року, через приміщення, які знаходяться на цокольному та першому поверхах житлового будинку АДРЕСА_2 , де розміщені кладові, проходить внутрішньо будинкова розводка трубопроводів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що приміщення, право власності на які було зареєстровано за ОСОБА_2 ( НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 ), знаходяться на цокольному поверсі, є, відповідно до інвентаризації, допоміжними приміщеннями і належать до спільної власності мешканців будинку; суду не надано доказів, що на момент реєстрації права власності на зазначені приміщення у ОСОБА_2 були документи, що підтверджували її право власності на приміщення №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1 , а також, що реєстратору були надані докази наявності згоди всіх співвласників щодо відчуження зазначених допоміжних приміщень. Врахувавши ці обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на який розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, ч.2 ст.382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

За вимогами ч.ч.1, 2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та(або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до п.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладочки, сараї і т.н.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення положень п.2 ст.10 вказаного Закону наведене у рішенні Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду України від 9 листопада 2011 року № 14-рп/2011.

У п.1.1 рішенні Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні та ін..) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Допоміжні приміщення, відповідно до п.2 ст.10 Закону, стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належать до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначення є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення х побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазин, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Встановивши, що реконструкція приміщення площею 229,8 кв.м., що складає частину приміщення, яке було придбано ОСОБА_2 в 2013 році на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з Колективним підприємством Київського інституту «Слов`янський університет», відбулась за рахунок площі приміщень, що є об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , без згоди останніх, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що вимоги позивача є недоведеними, а докази на підтвердження того, що реконструкція належного відповідачу приміщення відбулась за рахунок допоміжних приміщень, є неналежними, суд відхиляє, з огляду на таке.

З листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» від 5 травня 2018 року слідує, що житловий будинок АДРЕСА_2 перебуває в комунальній власності територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради, внесений до сфери управління Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва та обслуговується силами структурного підрозділу підприємства, ЖЕК-103. За наявною на підприємстві інформацією, нежитлові приміщення загальною площею 448,8 кв.м. ( цоколь - прим. № НОМЕР_1 площею 229,8 кв.м., I поверх - прим. № НОМЕР_4 площею 109,7 кв.м. та прим. № НОМЕР_5 площею 109,30 кв.м.) по АДРЕСА_2 належать фізичній особі ОСОБА_2 на праві приватної власності. Інформація про те, що нежитлові приміщення, в яких розміщені кладові, були передані в приватну власність обслуговуючої організації, відсутня, як і документи. Які підтверджували даний факт. До теперішнього часу нежитлові приміщення першого та четвертого під`їздів використовуються мешканцями під кладові для зберігання особистих речей( а.с.34).

З листа Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації слідує, що через приміщення, які знаходяться на цокольному поверсі житлового будинку АДРЕСА_2 , де і розміщені кладові, проходить внутрішньо будинкова розводка трубопроводів центрального опалення та холодного водопостачання (а.с.37).

КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» у листі від 20 червня 2018 року повідомляло, що на цокольному поверсі будинку по АДРЕСА_2 в 1962 році були проінвентаризовані комори, які відносились до місць спільного користування будинку. Цільове призначення приміщень зазначається в проектній документації будинку (ас.38).

Інформація, яка наведена в листах уповноважених органів, дає підстави стверджувати, що збільшення площі приміщення, належного ОСОБА_2 , що розташовано на цокольному поверсі будинку АДРЕСА_2 , відбулось за рахунок площі приміщень, що відносяться до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку. До того ж за інформацією БТІ призначення приміщень як комори зазначається в проектній документації, тобто ці приміщення з самого початку призначалися під комори.

Стороною відповідача ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що площа реконструйованого ОСОБА_2 приміщення № НОМЕР_1 збільшилася за рахунок приміщень, що не належать до житлового фонду, є самостійними об`єктами нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжні приміщення.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.5 статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони

Одночасно це принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановлено сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який мітиться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджено, що приміщення, право власності на які було зареєстровано за ОСОБА_2 ( НОМЕР_1, НОМЕР_2. НОМЕР_3) знаходяться на цокольному поверсі будинку, є відповідно до інвентаризації допоміжними приміщеннями і є об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку.

У свою чергу відповідачем не доведено, що площа приміщення № НОМЕР_1, яка до реконструкції складала 229,8 кв.м., була збільшена за рахунок приміщень, які були ізольованими, не належали до житлового фонду і були самостійними об`єктами нерухомого майна, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при здійсненні реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірні приміщення, у останньої були відсутні документи, що підтверджують законність набуття останньою права власності на ці приміщення.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідач не була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 була повідомлена про відкриття провадження у справі, її представник ОСОБА_5 29 січня 2019 року ознайомлена з матеріалами справи після відкриття провадження (а.с.НОМЕР_4), 24 квітня 2019 року представник отримала копію позовної заяви з додатками, про що в матеріалах справи міститься розписка (а.с.157). Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористалася. В судове засідання, призначене на 30 вересня 2019 року, відповідач була повідомлена, про що свідчить розписка представник ОСОБА_5 (а.с.162). Судову повістку в судове засідання, призначене на 19 березня 2020 року, яка була направлена судом за адресою: АДРЕСА_2 , нежиле приміщення НОМЕР_1, отримав син ОСОБА_6 (а.с.180). В жодне із призначених судових засідань ні відповідач, ні його представники не з`явилися.

З часу відкриття провадження у даній справі інших адрес відповідача, окрім адреси, де знаходиться майно належне ОСОБА_2 , суд не повідомлено. За адресою, яка зазначена позивачем у позовній заяві, а саме: АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення НОМЕР_1, син ОСОБА_6 судову повістку отримував ( а.с.180).

Відтак, направляючи відповідачу ОСОБА_2 судові повістки за адресою, яка зазначена у позові, суд належним чином здійснював повідомлення відповідача про дату та час проведення засідання у даній справі.

Крім того, в силу положень ч.3 ст.8 ЦПК України інформація щодо стадії розгляду справи, місця, дати і часу судового засідання є відкритою, невідкладно оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України.

Суд також звертає увагу, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_2 була обізнана про наявність в провадженні суду цивільної справи, відповідачем у якій вона виступає, мала можливість дізнатись про стан відомого їй судового провадження, зокрема, про день, час і місце розгляду справи, сам по собі факт відсутності в матеріалах справи повідомлення про вручення відповідачу судової повістки в судове засідання, призначене на 1 грудня 2020 року не може бути підставою для скасування судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 1 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 11 січня 2022 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус