ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/487/20 Номер провадження 22-ц/814/611/21Головуючий у 1-й інстанції Должко С. Р. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Дорош А.І., Одринської Т.В.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 23 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування розпорядження,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування розпорядження.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 06 серпня 2016 року по 04 лютого 2020 року та мають спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час ОСОБА_3 проживає із ОСОБА_2 , за місцем проживання батьків останньої, а саме: АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що з рішенням своєї колишньої дружини щодо проживання сина із нею та її батьками він не погоджувався та враховуючи вік малолітнього сина, змирився.

У 2019 році позивач звернувся із заявою за своїм місцем проживання та зареєстрованим місцем проживання свого сина в службу у справах дітей Нововолинської міської ради Волинської області щодо обстеження житлово-побутових умов свого проживання. Враховуючи той факт, що син позивача, ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою реєстрації позивача: АДРЕСА_2 , наміром такого обстеження відповідною службою було саме засвідчення належних умов та наявності дитячої кімнати.

03 січня 2020 року позивач звернувся із клопотанням у службу у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації. У своєму клопотанні просив встановити графік побачень зі своїм сином, врахувавши при цьому відстань між адресами проживання, періодичність, кількість днів на побачення та можливість відвідування медичних закладів, а також надати можливість перебування сина у нього за вище зазначеною адресою.

13 лютого 2020 року позивач отримав листа із розпорядженням голови Зіньківської районної державної адміністрації від 10 лютого 2020 року № 24 «Про визначення часу для спілкування та участі у вихованні малолітньої дитини» та другий екземпляр акту обстеження умов проживання.

Пунктом 1 розпорядження визначено дні для спілкування із дитиною у святкові та вихідні дні та за попередньою домовленістю із матір`ю дитини та в її присутності. На думку позивача, це положення обмежує його можливість щодо повноцінної участі у вихованні та піклуванні про дитину та відповідно порушує вимоги статті 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України). У пункті 2 даного розпорядження рекомендовано ОСОБА_2 не перешкоджати позивачу у спілкуванні з дитиною.

Просить суд визнати протиправними та скасувати розпорядження голови Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області від 10 лютого 2020 року № 24 «Про визначення часу для спілкування та участі у вихованні малолітньої дитини» та зобов`язати Зіньківську районну державну адміністрацію повторно розглянути клопотання від 03 січня 2020 року та прийняти нове розпорядження з урахуванням інтересів малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідності до вимог СК України та Конституції України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 23 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування розпорядження відмовлено в повному обсязі.

Вищевказане рішення обґрунтовано тим, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу неправомірності дій відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 23 грудня 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позивача в повному обсязі.

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На думку позивача, оскаржуване рішення не відповідає нормам конституційного, сімейного та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

На підтвердження вищевказаного зазначає, що судом першої інстанції наголошувалося на тому, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували належне виконання ним своїх батьківських обов`язків, в той час як в оскаржуваному розпорядженні Зіньківської районної державної адміністрації не висвітлюються і не досліджуються обставини щодо здійснення позивачем батьківських обов`язків.

Також позивачем наголошено, що письмові докази, які засвідчують його бажання та належне виконання батьківських обов`язків, з урахуванням обставин, що склалися, не було взято судом першої інстанції до уваги.

ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване у позові розпорядження Зіньківської районної державної адміністрації було прийнято із порушенням процедури його прийняття, адже орган опіки і піклування Зіньківської районної державної адміністрації не надав для ознайомлення ні протоколу засідання з питань захисту прав дитини, ні рішення комісії з прав дитини, ні висновку служби у справах дітей райдержадміністрації.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Прохає розглянути апеляційну скаргу з урахуванням обставин, які в ній викладені та прийняти судове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, в судове засідання не з`явились.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Щодо обставин справи

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 06 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Нововолинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, серія НОМЕР_1 (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Нововолинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, серія НОМЕР_2 (а.с. 9).

Згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 04 лютого 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (справа №530/1287/19).

03 січня 2020 року ОСОБА_1 направив клопотання до Зіньківської районної державної адміністрації про визначення способу участі у вихованні батьком дитини і про встановлення графіку зустрічей (а.с. 16-17).

Розпорядженням голови Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області «Про визначення часу для спілкування та участі у вихованні малолітньої дитини» від 10 лютого 2020 року №24 було встановлено ОСОБА_1 дні для участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: у святкові та вихідні дні за місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 та за попередньою домовленістю з матірю дитини, в її присутності. Рекомендовано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні (а.с.17).

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до статті 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом.

Згідно статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року визначено питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини. Пунктом 73 вищевказаної постанови визначено, що у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один з батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини.

Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, у разі можливості з іншими родичами дитини, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи щодо забезпечення проведення оцінки потреб батьків з метою встановлення здатності матері, батька виконувати обов`язки щодо виховання дитини та догляду за нею. До уваги беруться ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини.

Після з`ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок.

Участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади з урахуванням висновку служби у справах дітей.

Позиція суду апеляційної інстанції щодо висновків суду першої інстанції

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу неправомірності дій відповідача, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача.

Щодо аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Щодо доказів виконання батьківських обов`язків

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Кожна дитина відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що нею до суду першої інстанції були подані письмові докази, які засвідчують його бажання та належне виконання ним батьківських обов`язків, з урахуванням обставин, що склалися, однак суд першої інстанції не взяв їх до уваги та належно не дослідив.

Питання прав та обов`язків батьків щодо виховання та утримання дитини є досить важливим у сімейних правовідносинах, однак ОСОБА_1 звернувся до суду з проханням визнання протиправним та скасування розпорядження голови Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області від 10 лютого 2020 року, однак аргумент позивача про те, що він в мірі своїх можливостей виконує батьківські обов`язки не впливає на законність оскаржуваного розпорядження.

Відповідно до частини третьої статті 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Статтею 81 ЦПК України передбачено обов`язок доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України) .

Отже, аналізуючи вищевказане, підставами скасування розпорядження голови районної державної адміністрації є незаконність, недоцільність, неекономність, неефективність такого розпорядження, однак позивачем до суду не були подані докази, які б підтверджували підстави скасування оскаржуваного розпорядження, а посилання позивача на докази виконання ним своїх обов`язків як батька не є підставою скасування акту місцевої державної адміністрацій.

Щодо процедури прийняття розпорядження

Позивачем в апеляційній скарзі зазначається, що оскаржуване розпорядження було прийнято з порушенням процедури прийняття, оскільки орган опіки і піклування Зіньківської районної державної адміністрації не надав позивачу для ознайомлення ні протокол засідання комісії з питань захисту прав дитини, ні рішення комісії з питань прав дитини, а ні висновку служби у справах дітей районної державної адміністрації.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у своєму клопотанні доЗіньківської районної державної адміністрації просив провести обстеження умов проживання дитини та надати йому копію акту такого обстеження і визначити спосіб участі у вихованні батьком дитини, з встановленням графіку зустрічей.

З листа Зіньківської районної державної адміністрації вбачається, що після розгляду вищевказаного клопотання позивачу були надіслані акт обстеження умов проживання та розпорядження голови Зіньківської районної державної адміністрації від 10 лютого 2020 року №24.

Тобто фактично районною державною адміністрацією виконано клопотання позивача в частині надання запитуваної ним інформації.

Що ж стосується ненадання позивачу для ознайомлення протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини, рішення комісії з питань прав дитини, висновку служби у справах дітей районної державної адміністрації, то матеріали справи не містять в собі підтвердження зазначеного. Також відсутні докази того, що позивач звертався до Зіньківської районної державної адміністрації з клопотанням чи заявою про ознайомлення з вищевказаними документами.

Положеннями частини першої статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

До того ж слід наголосити, що надання для ознайомлення протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини, рішення комісії з питань прав дитини, висновку служби у справах дітей районної державної адміністрації не є процедурним питанням під час прийняття розпорядження і здійснюється на вимогу особи.

Отже, скаржником до суду не було подано і матеріали справи не містять в собі доказів, які б підтверджували, що оскаржуване розпорядження прийнято із порушенням процедури його прийняття.

При цьому, у разі наявності у сторони труднощів у поданні доказів, вона може звернутися до суду з клопотанням про витребування доказів або із заявою про забезпечення доказів, в залежності від обставин справи.

Однак, позивач як в суд першої інстанції, так і в суд апеляційної інстанції не звертався з вищевказаними заявами або клопотаннями.

Разом з тим, суд наголошує, що згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 165/2839/17 зазначено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 158 СК України).

Відповідно до частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що будь-хто із батьків може звернутися до органу опіки та піклування для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. У разі наявності спору про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, зокрема, якщо орган опіки та піклування не визначив способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не виключається вирішення такого спору в судовому порядку незалежно від того, хто з батьків звертається з позовом (той, хто проживає з дитиною, чи той, хто проживає окремо) і визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, що є ефективним способом захисту та не суперечить закону.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який прийшов до правильного по суті висновку щодо відмови у задоволенні позову, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 23 грудня 2020 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2021 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді А.І. Дорош

Т.В. Одринська