Справа № 461/6258/18 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1792/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.,

при секретарі Ждан К.О.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 29 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Галицька районна державна адміністрація Львівської міської ради, Департамент містобудування Львівської міської ради, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, Департамент містобудування Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та про зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу від 22.11.1972 року позивачка стала співвласником 1/4 частини житлового будинку разом з відповідною частиною господарських прибудов у АДРЕСА_1 , що складається з семи кімнат площею 88,8 кв.м. та кухні. Згідно технічного паспорта на вказаний житловий будинок станом на 03.04.1998 року співвласниками будинку належали такі частки: ОСОБА_6 (тепер ОСОБА_3 ) 1/2 частина будинку; ОСОБА_7 (тепер ОСОБА_1 ) 1/4 частка будинку; ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 1/4 часка будинку. До будинковолодіння входили наступні господарські будівлі і споруди: ОСОБА_10 - «Б», гараж - «Д», гараж - «Ж», гараж - «З», вбиральня - «В», загорожа, мощення двору, ворота, хвіртка. За житловим будинком закріплена земельна ділянка пл. 1450 кв.м., яка на даний час звернення з позовом не розділена між співвласниками. Вважає, що сарай під Літ. «Б» попереднім співвласником ОСОБА_9 самочинно знесений без згоди ОСОБА_1 та дозволу Брюховицької селищної ради м.Львова. Одночасно ОСОБА_6 встановив незаконно металоконструкцію над входом-виходом на площу спільної земельної ділянки на один метр, чим загородив вільний доступ для проходу по периметру навколо житлового будинку. Тобто вважає, що відповідач обмежила її доступ до належних їй частин житлового будинку та земельної ділянки, оскільки обмежила її право на власність.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 29 березня 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, Департамент містобудування Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та про зобов`язання вчинити певні дії. Судові витрати залишено за позивачкою.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вважає, що судом бралися до уваги вибірково ті докази, якими встановлювалося відсутність порушень містобудівних норми. В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Галицького районного суду міста Львова від 29 березня 2021 року та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Судові витрати скаржник просить покласти на відповідачку.

03 вересня 2021 року від представника відповідачки ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачкою всупереч ст.ст. 12, 76 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження факту щодо перешкод у користуванні віконцем, яке документально не існує, не визначена конфігурація конструкції, що підлягає демонтажу, спосіб чинення перешкод у доступі до зовнішніх стін будинку, не доведено позивачкою, що здійснюються порушення щодо права її власності на прибудинкову територію.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 27.12.2011 року в користування ОСОБА_1 виділено в користування приміщення житлової кімнати площею 13,2 кв.м., житлової кімнати площею 14,4 кв.м., коридору 4,0 кв.м., сходової клітки площею 5,5 кв.м., комори площею 4,4 кв.м., частину приміщення комори площею 14,1 (4,9 ллюс 9,2) кв.м. в будинку АДРЕСА_2 . Вказаним рішенням поділено будинок відповідно до Варіанту №1 висновку експертизи від 06.07.2010 року №558.

За наведеного, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 29/100 частка у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Загальна площа будинку становить 282 кв.м., житлова 115 кв.м., у спільному користуванні сходові клітини площею 23,0 кв.м.

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить 41/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до технічної інвентаризації станом на 1975 рік приміщення у підвалі під літ. YI площею 24,3 кв.м. не має віконного отвору. Приміщення першого поверху під літ 1-1 площею 16,6 кв.м. має дверний отвір.

Відповідно до технічної інвентаризації станом на 29.08.2014 року у підвальному приміщенні під літ.ІУ площею 16,8 кв.м. влаштований дверний отвір. Приміщення під літерою 3-5 (УІ), під літ.3-4 (УІ), що належить ОСОБА_1 не мають віконного отвору. Приміщення першого поверху під літ. 2 (1) 1 площею 16,9 кв.м. продовжує мати дверний отвір.

Тобто, з вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_3 не влаштовувала дверного отвору, оскільки такий вже існував станом на 1975 рік. Про це також свідчить і варіант поділу експертизи №558, який затверджений рішенням Галицького районного суду м.Льова від 27.12.2011 року, яке набрало законної сили.

Крім цього відповідачкою не може здійснюватись обмеження позивачці в користуванні вікном, оскільки такого у вказаних приміщеннях не існує.

З відповіді Управління регулювання забудови від 25.01.2017 року за №2404-173 вбачається, що відповідно до електронної бази даних Львівської міської ради протягом 2011-2016 років в управління архітектури не надходило звернень щодо реконструкції квартир чи інших приміщень на АДРЕСА_2 та вихідні дані на проектування реконструкції приміщень за вказаною адресою управлінням не надавались.

З листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові за №0006-1 від 03.01.2017 року вбачається, що згідно даних єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання документів за адресою: АДРЕСА_3 немає.

В листі Виконавчого комітету Львівської міської ради від 19.01.2018 року №0006-227 зазначено, що під час перевірки 20.09.2016 року з виїздом на місце Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові порушень вимог містобудівного законодавства не виявлено, про що складено акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності будівельних норм, державних стандартів і правил. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 03.04.1998 року та технічного паспорту виготовленого 29.08.2014 року (інвентаризаційна справа №757, реєстрований №2095) дверний проріз з квартири АДРЕСА_4 на прибудинкову територію, станом на 03.04.1998 року був існуючим, місце розташування та розміри дверного прорізу відповідають технічним паспортам. Комісією ЛКП «Старий Львів» 13.07.2015 року у приміщенні на 1 поверсі, де знаходиться вищевказаний дверний проріз перепланувань не виявлено.

Металева площадка на рівні першого поверху відповідає вимогам ДБН 380-92 та в повній мірі підпадає під дію Постанови Кабінету Міністрів України №406 п.6 від 07.06.2017 року, в якій затверджено перелік будівельних робіт, які не потребують дозвільних документів і не підлягають прийняттю їх в експлуатацію. В перелік робіт, які не потребують дозвільних документів включено зведення споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, накриття, альтанок, ганків, сходів, естакад, літніх душевих.

Відповідно до акту ЛКП «Старий Львів» від 03.12.2003 року з якого вбачається, що город, фруктовий сад знаходиться у спільній власності квартир АДРЕСА_5 . Власником квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_11 самовільно знищено сарай під літ «Б», що знаходився на площі города. Таким чином, доводи позивачки про те, що сарай під літерою «Б» належав їй одноособово не підтверджується встановленими обставинами.

Згідно статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 13 ЦК України, передбачає, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Згідно ч.1, ч. 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частинами 1 та 2 ст. 321 ЦК України, передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 386 Цивільного кодексу України, передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 33. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не довела, що їй відповідачем по справі чиниться перешкоди у користуванні чи розпорядженні прибудинкової ділянки.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки, позивачці зі сторони співвласників будинку АДРЕСА_2 не чиниться перешкоди у користуванні чи розпорядженні прибудинкової ділянки, підтвердження того, що позивач намагалась відновити господарську прибудову до вищевказаного будинку в матеріалах справи відсутні, та за відсутності доказів на підтвердження факту щодо перешкод у користуванні віконцем, яке документально не існує, не визначено конфігурацію конструкції, що підлягає демонтажу, способу чинення перешкод у доступі до зовнішніх стін будинку, суд першої інстанції прийшов до правильного та вмотивованого висновку, що позивачем не доведено порушення її права щодо її власності на прибудинкову територію.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 29 березня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 29 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник