Дата документу 22.09.2021 Справа № 333/6129/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/6129/19Головуючий у 1-й інстанції Михайлова А.В. Повний текст рішення складено 31.03.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/2122/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 3-6), який в подальшому було уточнено (а.с. 102-105), в якому просила: - визнати недійсним правочин поділу спільного сумісного майна подружжя (автомобіля марки «Форд-Фієста», 2008 року випуску, чорного кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ), укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в березні-квітні 2017 року, оформлений розпискою від імені ОСОБА_1 , - поділити спільне сумісне майно подружжя - автомобіль марки «Форд-Фієста», 2008 року випуску, чорного кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме: = визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на Ѕ частку автомобіля марки «Форд-Фієста», 2008 року випуску, чорного кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; = стягнути з ОСОБА_2 на її користь 80712,94 грн., як вартість належної їй Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «Форд-Фієста», 2008 року випуску, чорного кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ;- стягнути з ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу при розгляді справи у суді.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що з 18.09.2010 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2016 року (справа№333/4909/16-ц).

Після розірвання шлюбу малолітній син залишився мешкати разом з позивачкою, відповідач сплачував аліменти на утримання дитини, між сторонами існував спір щодо усунення ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з малолітнім сином.

У 2013 році за спільні подружні кошти придбаний автомобіль «Форд фієста», 2008 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 .

Спірний автомобіль, середньоринкова вартість якого, на думку позивачки дорівнює приблизно 5250 доларів США, - перебував у володінні відповідача ОСОБА_3 , доступу до транспортного засобу позивач не має.

Також ОСОБА_2 послалась на те, що 16.03.2017 року вона зверталася до Комунарського районного суду м. Запоріжжі з позовом до ОСОБА_2 «Про визнання майна (автомобіля) спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації», який вимушена була відізвати 27.03.2017 року внаслідок психічного тиску з боку відповідача (справа № 333/1412/2017, провадження № 2/333/1227/2017).

Крім цього, позивач послалася на те, що в березні-квітні 2017 року вона склала на ім`я відповідача розписку, дату не пам`ятає, за змістом якої відмовилась від будь-яких матеріальних претензій щодо автомобіля.

Оригінал розписки перебуває у відповідача, копію складеної розписки позивач не має.

ОСОБА_1 вважає, що у зазначений спосіб шляхом оформлення відповідної розписки, дату складання якої не пам`ятає, - між нею та відповідачем відбулось укладання договору про поділ майна подружжя.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Михайлову А.В. (а.с. 20).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 46-47) відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2021 року (а.с. 148-150) у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційні скарзі (а.с. 153-158) просила рішення суду першої інстанції скасувати (змінити) та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, а саме:

- визнати недійсним договір спільного сумісного майна подружжя автомобіля марки «Форд-Фієста», 2008 року випуску, чорного кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , оформлений розпискою від імені ОСОБА_1 від 12.04.2017 року;

- поділити спільне сумісне майно подружжя - автомобіль марки «Форд-Фієста», 2008 року випуску, чорного кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 80712,94 грн., як вартість належної їй Ѕ частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «Форд-Фієста», 2008 року випуску, чорного кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 161).

Ухвалою апеляційного суду від 18 травня 2021 року (а.с. 168) апеляційне провадження у цій справі відкрито, дану справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 169), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів Запорізького апеляційного суду та щорічної відпустки судді-доповідача у період з 09 червня 2021 року по 23 липня 2021 року включно (а.с. 172).

Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

У дане судове засідання належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 174-178), у тому числі телефонограмою (а.с. 179) та через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотання про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подав.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки відповідача ОСОБА_2 у дане судове засідання і на підставі ст. ст. 371- 372 ЦПК України ухвалив: розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника адвоката Уткіна О.Є. (а.с.178), позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Жидкової Л.І. (а.с.178).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, які з`явились, оглянувши оригінали розписок, наданих представником відповідача у цій справі ОСОБА_4 , копії яких наявні в матеріалах цієї справи, посвідчивши відповідність цих копій оригіналам, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача ОСОБА_1 у цій справі, керувався ст.ст. 36, 60, 61, 65, 69-71 СК України, ч. 1 ст. 231 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 76, 80, 89, 223, 263, 265, 280, 281, 284 ЦПК України, врахував правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, та виходив із відсутності підстав для задоволення останнього у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що з 18.09.2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2016 року. (справа№333/4909/16-ц).

У 2013 році за спільні подружні кошти придбаний автомобіль «Форд фієста», 2008 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , який на час розгляду справи проданий третій особі, яка не є учасником спору про поділ майна.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції ані позивач, ані відповідач з клопотаннями про залучення дійсного власника спірного автомобіля у якості третьої особи по справі не звертались.

З досліджених судом першої інстанції обох оригіналів власноручно складених кожним із подружжя розписок від 12.04.2017 року вбачається:

- « ОСОБА_1 …підтвердила, що не має майнових претензій щодо поділу спільного майна подружжя, а саме: автомобіля «Форд фієста», 2008 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 … Питання поділу майна врегульовано добровільно та в подальшому виникати не буде…» Дата, підпис;

- « ОСОБА_2 … підтвердив, що не має майнових вимог щодо поділу спільного майна подружжя: «Двокамерного холодильника «Самсунг», телеприймача «Панасоник 42», пральної машинки « ІНФОРМАЦІЯ_1 », музичного центру « ІНФОРМАЦІЯ_1 », фотоапарата «Самсунг», комп`ютерного стола, комп`ютера «АМОЛ»; монітора, планшета, пилесорса «Філіпс», кондиціонерів 2 штук, мікрохвильової печі «Самсунг», бойлера «Арістон», меблевих гарнітурів». Дата, підпис.

З будь-якими клопотаннями, заявами, вимогами про надання судом першої інстанції тлумачення розписок про добровільний поділ майна сторони під час розгляду справи в суді першої інстанції не звертались.

Якщо встановлені правила, не дозволяють визначити зміст умови договору, слід застосовувати тлумачення contra proferentem, а саме, - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав (ВС/КЦС, № 753/11000/14-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18.04.18 року).

У наступній постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пр.№ 14-208цс18) йдеться мова про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна, інші вимоги власника є неефективними. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, пункти 146-147).

Суди першої або апеляційної інстанції не мають права відступати від правової позиції, викладеної в постановах ВС/ВСУ, можливість відступу від них надається лише суду касаційної інстанції (Верховному Суду).

Жодна з заявлених вимог позивача не може бути розціненою судом, як застосування ефективного способу захисту.

Ні первісна (від 23.10.2019 року), ні уточнені позовні вимоги в редакції від 18.11.2019 року та від 20.06.2020 року, - не мають ознак, що притаманні ефективним способам захисту.

Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя.

Поділ спільного майна може здійснюватися в добровільному порядку за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності між ними спору.

У зв`язку з цим розрізняють: добровільний поділ майна подружжя і судовий поділ майна.

У ст. 9 СК України законодавець закріпив право подружжя на укладення між собою сімейних договорів.

При цьому, подружжя може врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, також можуть врегулювати свої сімейні відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі.

Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам Сімейного Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства.

Частиною 2 ст. 69 СК України передбачено принцип розподілу майна подружжя за взаємною згодою.

В контексті ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Предметом договору про поділ спільного майна подружжя (колишнього подружжя) може бути як все майно (майнові права), що були набуті подружжям за час шлюбу, так і його частина. При цьому майно (майнові права), які не увійшли до предмету договору,залишаються у спільній сумісній власності подружжя (колишнього подружжя).

Позивач не виконала свій процесуальний обов`язок та не спростувала презумпцію правочину, який відбувся у добровільний спосіб поділ спільного майна подружжя, - про недійсність якого заявляла вимоги на підставі ч. 1 ст. 231 ЦКУ.

Позивач в жодній з заявлених редакцій позовних вимог не зазначила конкретну дату, час,місце вчинення правочину, оформленого розпискою в квітні березні 2017 року.

На спростування презумпції вчинених правочинів щодо добровільного поділу майна, оформленого власноруч складеними позивачем та відповідачем розписками, - позивач не надала суду жодного належного письмового доказу щодо факту вчиненого насильства з вини відповідача.

Отримавши відомості про те, що право власності на транспортний засіб припинено внаслідок укладання договору купівлі-продажу (після добровільного поділу майна), - позивачка скористалась неефективним способом захисту та просила суд першої інстанції визнати за нею право власності на Ѕ частку автомобіля, який на час розгляду справи не належить будь-кому з учасників спору.

Сторона, в якої за рішенням суду виникне право заявити вимогу до третьої особи або до якої у такому випадку може заявити вимогу сама третя особа, зобов`язана повідомити суд про цю третю особу (ВСУ, постанова від 22.02.2017 у справі №6-2725цс16).

Будучи обізнаною про обставини відчуження спільного автомобіля, вимагаючи від суду першої інстанції задоволення вимоги про визнання права на Ѕ частку автомобіля, - позивач всупереч вимогам ст. 52-54 ЦПК України не звернулась з клопотанням про залучення до участі у справі нового власника транспортного засобу як третьої особи або як відповідача (як добросовісного набувача права власності на автомобіль), чим фактично спотворила обов`язкові підставі для скасування судового рішення у разі задоволення позовних вимог «про визнання права власності на Ѕ частку автомобіля.

Позивач не обґрунтувала належними письмовими доказами підстави спростування 3 (трьох) письмових правочинів, два з яких оформлені розписками від 17.04.2017 року, та останнього договору купівлі-продажу, посвідченого фахівцями відповідного сервісного центру.

Не спростувавши презумпцію правомірності вчинених правочинів, позивач за жодних умов не має вимагати задоволення похідних вимог, за якими має бути стягнуто 80712,94 грн. та судові витрати.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку вона та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Апеляційним судом встановлено, що позовні вимоги, які просить задовольнити у своїй апеляційній скарзі у цій справі (а.с. 157) різняться із позовними вимогами позивача, заявленими у цій справі у суді першої інстанції (а.с.(а.с.5-6).

Однак, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі, у тому числі в частині вчинення під тиском (ст. 231 ЦК України) нею добровільного поділу спільного майна подружжя у вигляді вищезазначеного автомобілю із чоловіком у 2017 році, який підтверджено у цій справі належними (письмовими) доказами у вигляді розписок сторін.

Вищезазначений спірний автомобіль було відчужено відповідачем без згоди позивача вже у подальшому, тобто вже після здійснення вказаного добровільного поділу майна подружжя у вигляді вищезазначеного автомобілю, а тому права позивача відповідачем при вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції обставинах цієї справи не могли бути і не були порушені, та позивач у цій справі не має права на компенсацію Ѕ частина вказаного автомобілю за рахунок відповідача.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України оскаржуваним рішенням було вирішено питання про судові витрати,пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, встановлено, що ОСОБА_1 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду було сплачено судовий збір (а.с. 152, 167).

Однак, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 24.09.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.