КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року

м. Київ

справа № 369/8311/19

провадження №22-ц/824/1490/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Музичко С.Г.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - Чикалова Романа Геннадійовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 вересня 2020 року /суддя Дубас Т.В./

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та відшкодування середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати і компенсації моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Українська залізниця» в якому просив:

- визнати недійсним наказ № 635 від 03.06.2002 про звільнення його з роботи та поновити його на роботі слюсарем-ремонтником рухомого складу Виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», як правонаступника Відокремленого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця», з 03.06.2002;

- стягнути з відповідача на його користь 380 000,00 грн. як відшкодування невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 01.02.1996 по 02.06.2002;

- стягнути з відповідача на його користь 1 020 000,00 грн. як відшкодування невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 02.06.2002 по 02.06.2019;

- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, завдану незаконним звільненням у розмірі 13 000 000,00 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 5 375,60 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. /а.с. 211-218/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, в частині стягнення 5 375,60 грн., представник АТ «Українська залізниця» - Чикалов Р.Г. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що позивач був звільнений із займаної посади за ч. 4 ст. 40 КЗпП України, був ознайомлений з наказом про його звільнення, про що свідчить його підпис та отримав трудову книжку. З моменту звільнення по дату звернення з позовом пройшло 17 років, тому з урахуванням термінів давності, надати суду документи, що б засвідчували обставини відсутності позивача на робочому місці не представилося можливим. Вказував, що оскільки позивач сам зазначає про те, що його начеб то не допускали до виконання ним роботи, а звільнення відбулося за прогул без поважних причин, то відповідно і заробітна плата не могла йому нараховуватись, а тому, суд першої інстанції помилково здійснив нарахування заробітної плати за період з 01.02.1996 р. по 03.06.2002 р. Окрім того, наголошував також і на тому, що позивачем не заявлялась вимога про стягнення заробітної плати за період з 01.02.1996 р. по 02.06.2002 р. Вимогу було заявлено про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати заробітної плати на підставі ст. 117 ЦПК України.

Окрім того, ОСОБА_1 також було подано апеляційну скаргу на рішення суду, яка ухвалою Київського апеляційного суду від 26.01.2021 р. повернута у зв`язку з не усуненням недоліків - несплатою судового збору. /т. 2 а.с. 7/

Отже, рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині задоволених позовних вимог - стягнення 5 375,60 грн.

ОСОБА_1 про відкриття справи в порядку письмового провадження повідомлений належним чином, з відзивом на апеляційну скаргу до суду не звертався.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, на підставі наступного.

Судом встановлено, що 16.06.1989 позивач був прийнятий на роботу слюсарем-ремонтником рухомого складу Відокремленого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця», правонаступником якого є Виробничий підрозділ вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

03.06.2002 наказом №635 позивача було звільнено із займаної посади згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України з 05.05.1997 р.

З копії наказу №635 від 03.06.2002 вбачається, що ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом про звільнення, про що свідчить його підпис.

З копії книги обліку та руху трудових книжок та вкладишів до них вбачається, що ОСОБА_1 отримав трудову книжку, про що свідчить підпис позивача в графі «Розписка працівника чи службовця про отримання трудової книжки».

З довідки форми ОК-5 від 18.11.2019, виданої Пенсійним фондом України вбачається факт того, що після звільнення з ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_1 знаходився на обліку в Києво-Святошинському районному центрі зайнятості, а також працював на інших підприємствах.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався нормами ст. 233 КЗпП України про те, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

З урахуванням ч. 1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно з Указом Президента «Про грошову реформу в Україні» від 25.08.1996 N 762/96 українські карбованці підлягають обміну на гривні (банкноти та розмінну монету) за курсом 100000 карбованців на 1 гривню.

З огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 273/212/16-ц, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Суд першої інстанції дійшов висновків, що оскільки відповідачем не було надано доказів того, що у заявлений позивачем період з 01.02.1996 по 03.06.2002 позивачу було виплачену заробітну плату, то вимога позивача в частині стягнення з відповідача відшкодування невиплаченої заробітної плати у цей період підлягає задоволенню. При цьому, при розрахунку суд виходив з того, що в ході розгляду справи не було надано доказів, яка заробітна плата була нарахована у період з 01.02.1996 по 03.06.2002 за посадою позивача, а тому взяв за основу розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на час нарахування.

З огляду на викладене та розмір мінімальної заробітної плати у період з 01.02.1996 по 03.06.2002, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі у цей період суд першої інстанції вирахував у розмірі 5 045,60 грн.

Вимоги позивача про відшкодування заробітної плати за період з 02.06.2002 по 02.06.2019 суд першої інстанції також задовольнив частково, в межах строку позовної давності, визначеного ст. 233 КЗпП України, тобто з 01.04.2019 по заявлену позивачем дату 02.06.2019, оскільки позивач достовірно знав про порушення права з часу звільнення та своєчасно не звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі і дане стягнення не є стягненням заробітної плати, а є відповідальністю за затримку розрахунку при звільненні відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України у розмірі 330 грн.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

З документів, долучених до позову, вбачається, що позивача було звільнено наказом від 06.03.2002 р. із займаної посади згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України з 05.05.1997 р., з даним наказом він ознайомлений, в ході розгляду справи фальсифікації його підпису, на що він посилається в своїх позовних вимогах, судом першої інстанції не встановлено.

Таким чином, спростовано твердження позивача, що йому не було виплачено заробітну плату з 01.02.1996 р. по 03.06.2002 р.

Суд першої інстанції, встановлюючи наявність заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі у цей період не врахував вказаних обставин справи.

З матеріалів справи також встановлено, що між сторонами неодноразово існували спори щодо поновлення на роботі. Рішенням Києво-Святошинського суду Київської області від 21.03.1996 р., після скасування попередніх рішень про поновлення на роботі, ухвалено виплатити кошти на користь ОСОБА_1 , питання про поновлення на роботі не вирішувалось. Також вказаним рішенням встановлено, що на виконання попередніх рішень ОСОБА_1 до роботи не був допущений, на момент розгляду справи не працює /а.с.25/

Таким чином, відсутні будь-які належні та допустимі докази його роботи на Державному територіально-галузевому об`єднанні «Південно-західна залізниця».

Згідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У даному випадку позивач не обмежений у можливості надати докази працевлаштування та невиплати йому заробітної плати.

Відомості про суми виплачених доходів, з відсутньою інформацією про доходи з 1998 року /а.с. 39/ колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивача звільнено з 05.05.1997 року.

Інших доказів, на підтвердження позовних вимог, позивачем не надано.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив у повному обсязі обставин справи, помилково дійшовши висновків про виплату позивачу заробітної плати та компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - Чикалова Романа Геннадійовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 вересня 2020 року - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 вересня 2020 року в частині стягнення 5 375,60 грн. - скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 / на користь акціонерного товариства «Українська залізниця» /03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, / 1261, 20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: