УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 568/253/21

Провадження № 4-с/568/2/21

09 березня 2021 р. м.Радивилів

Суддя Радивилівського районного суду Рівненської області Троцюк В.О.

Вивчивши матеріали скарги ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Радивилівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Бречко Ігора Кириловича, -

ВСТАНОВИВ:

До Радивилівського районного суду Рівненської області надійшла скарга ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Радивилівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Бречко І.К.

03 березня 2021 року ОСОБА_1 була подана скарга на дії головного державного виконавця Радивилівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Бречко І.К.

Відповідно до прохальної частини заявник просить скасувати постанови, винесені державним виконавцем у виконавчому провадженні №63381210 постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.10.2020, постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 23.10.2020, постанови про стягнення виконавчого збору від 23.10.2020, постанови про закінчення виконавчого провадження від 21.12.2020, постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 21.12.2020, постанови про стягнення виконавчого збору від 21.12.2020. Також просить скасувати постанови державного виконавця у виконавчому провадженні №63381154 - постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.10.2020, постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 23.10.2020, постанови про стягнення виконавчого збору від 23.10.2020, постанови про закінчення виконавчого провадження від 21.12.2020, постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 21.12.2020, постанови про стягнення виконавчого збору від 21.12.2020.

Ознайомившись із даною скаргою вважаю необхідним залишити скаргу без розгляду, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За нормою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Слід зауважити, що практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року, «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року, «Мельник проти України» від 28.03.2006 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до ч.1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Цивільний процесуальний кодекс України містить Розділ № VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень». Стаття 447 даного розділу передбачає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Скаржник оскаржує постанови державного виконавця, винесені 23.10.2020 року та 21.12.2020 року, вказуючи, що вказані постанови їй не було направлено, а про їх існування вона дізналась 21.12.2020 року з реєстру виконавчих проваджень. Вказує, що строк на оскарження постанови, винесених у виконавчих провадженнях пропущено з поважних причин та підлягає поновленню, в зв`язку з відсутністю інформації про їх винесення.

Одночасно до скарги скаржником долучено заяву направлену до Радивилівськго РВ ДВС від 03.11.2020 року, за текстом якої ОСОБА_1 вказує, що 30.10.2020 нею отримано постанови про відкриття виконавчого провадження, про визначення мінімальних витрат виконавчого провадження та постанова про стягнення виконавчого збору від 23.10.2020.

Згідно ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

У пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" надано роз`яснення, що скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При цьому суд звертає увагу на те, що норми ЦПК України не містять вичерпного переліку поважних причин, які можна враховувати при вирішенні питання про поновлення пропущеного процесуального строку, так як вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Згідно ч. 3 ст. 127 ЦПК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.127 ЦПК України, про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася з відповідною заявою.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

При цьому суд вважає, що перевірка стану свого виконавчого провадження та отримання інформації про стан виконавчих проваджень з реєстру виконавчих проваджень, не є поважною причиною пропуску строку для звернення до суду зі скаргою на рішення державного виконавця, так як особа вправі самостійно обирати спосіб захисту своїх порушених прав чи свобод.

Тому суд не вбачає підстав для поновлення строку для звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця та вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у визнанні поважної причини пропуску строку для подання скарги та його поновленні.

Таким чином, у зв`язку з вищевикладеним та, враховуючи те, що особою, яка подала скаргу пропущено строк звернення до суду, клопотання про поновлення строку не підлягає дот задоволення, суд приходить до висновку про те, що скаргу слід залишити без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 126, 447-449 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання поважними причини пропуску строку на оскарження та поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження дій головного державного виконавця Радивилівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Бречко Ігора Кириловича - відмовити.

Скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Радивилівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Бречко Ігора Кириловича - повернути без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання її суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Рівненського апеляційного суду через Радивилівський районний суд.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.О. Троцюк