Придніпровський районний суд м.Черкаси

Справа №711/5105/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.

при секретарі Осадчої А.Ю.

за участю представника

відповідача адвоката Савенко Ю.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Азот» до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

Позивач ПрАТ «Азот» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 17.05.2018р. у справі №711/2518/18 стягнуто з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 37652,87грн. в якості компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 176614,69грн. з відрахуванням всіх необхідниї платежів. Вказане рішення суду набрало законної сили 16.06.2018р.

Вказує, що 20.08.2018р. постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управліня ДВС ГТУЮ у Черкаській області було закінчене виконавче провадження №56800477 про стягнення з ПрАТ «Азот» на користь відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 37652,87грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 176614,69грн., у зв`язку з повним фактичним виконанням.

Акцентує увагу суду, що під час виконання вказаного виконавчого провадження, відповідач отримала середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України та рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 17.05.2018р. у справі №711/2518/18, так як середній заробіток за увесь час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати є доходом, який підлягає оподаткуванню.

Звертає увагу суду, що відповідно до встановленого податковим законодавством порядку, позивач нарахував та сплатив до бюджету від імені відповідача під час виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.05.2018р. у справі №711/2518/18 податок на доходи фізичних осіб в сумі 31790,64грн. і військовий збір в сумі 2649,22грн., що в загальній сумі складає 34439,86грн.

Таким чином, позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу та, як податковий агент, під час виконання вказаного вище судового рішення та сплатив податок на доходи фізичних осіб в сумі 31790,64грн. і військовий збір 2649,22грн. за відповідача за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу коштів.

Таким чином, на думку позивача, у нього виникло право вимагати від відповідача відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат, а відповідача - відповідне зобов`язання відшкодувати позивачу ці витрати.

На письмову вимогу від 05.06.2020р. позивача до відповідача сплатити кошти в сумі 34439,86грн., остання не відреагувала.

02.04.2020р. змінено тип та найменування товариства позивача з Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» () на Приватне акціонерне товариство «АЗОТ» () без проведення процедури реорганізації, на підтвердження чого до позову додано виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Таким чином, позивач просить суд, - стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 34439грн. 86коп. та судові витрати.

Ухвалою суду від 01.10.2021р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Проти цього учасники справи не заперечували.

Відповідачем ОСОБА_1 надано суду заяву від 28.11.2021р. щодо розгляду справи за правилами загального позовного провадження та про застосування строку позовної давності. Так, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 29.11.2021р. відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Між тим, 08.12.2021р. судом отримано від позивача відповідь на заяву про застосування строків позовної давності, зі змісту якої вбачається обґрунтування його позиції щодо строків позовної давності, а також прохання врахувати дану відповідь та задовольнити позовні вимоги. Відповідь, про яку йдеться, прийнято судом.

Так, автор відповіді вказує, що так як ПрАТ «АЗОТ» самостійно не перераховувало середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на рахунок відповідача, а кошти було у порядку безспірного списання (без відома останнього) списано з рахунку товариства та через орган ДВС перераховано ОСОБА_1 , тому про порушення своїх прав позивач довідався після отримання від Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Черкаській області постанови від 20.08.2018р. про закінчення виконавчого провадження №56800477, у зв`язку з повним фактичним виконаням. Тож, вважає, що закінчення строку позовної давності для звернення до суду припало на 20.08.2021р., а даний позов подано до суду 12.08.2021р., тобто в межах строку позовної давності.

Крім того, зауважив, що починаючи з дня набрання чинності Законом України №540-ІХ від 30.03.2020р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020р., діє положеня про продовження строків на період карантину пов`язаного з розповсюдженням на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

16.12.2021р. представником позивача надані додаткові пояснення щодо обгрунтування дотримання позивачем строків позовної давності, які прийнято судом. Посилаючись на вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій, у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020р. №540-ІХ, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 №731-ІХ, а також правові позиції Верховного Суду від 06.05.2021р. у справі №903/323/20, від 25.08.2021р. у справі №914/1560/20 та судів апеляційних інстанцій, вказує, що строки позовної давності, встановлені ст.257 ЦК України, продовжені на строк дії карантину.

22.12.2021р. судом отримано від відповідача письмові пояснення на додаткові пояснення представника позивача від 16.12.2021р., які прийнято судом. З вказаних пояснень вбачається її позиція заперечення проти задоволення позовних вимог ПрАТ «АЗОТ». Автор письмового пояснення переконана, що строк позовної давності у позивача щодо пред`явлення даних вимог до неї сплинув 23.05.2021р., оскільки позивач мав наявну можливість довідатися про порушення своїх прав, починаючи саме з тієї ж дати (23.05.2021р.), а позов подано - 12.08.2021р. Тож, наполягає на відмові у задоволенні позовних вимог до неї, у зв`язку зі сплином строку позовної давності, який і просить застосувати в даній справі.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Савенко Ю.Н. позовні вимоги, викладені та обґрунтовані у позові, підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Крім того, посилаючись на ті ж доводи, що викладені нею у відповіді від 03.12.2021р., на заяву відповідача ( ОСОБА_1 ) про застосування строків позовної давності та додаткових поясненнях по справі від 16.12.2021р., наголосила, що позивачем не пропущено строк позовної давності, і в доказ того надано належне обґрунтування, а доводи відповідача із вказаного питання вважає безпідставними.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, судом у встановленому законом порядку повідомлялася про місце, день та час розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 17.05.2018р., позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено: стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Азот» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 37652грн. 87 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 176614 грн. 69 коп., з відрахуванням всіх необхідних обов`язкових податків та платежів. Крім того, вирішено стягнути з Публічного акціонерного товариства «Азот» на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. Вказане судове рішення набрало законної сили 18.06.2018 року.

Постановою заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області Фесенко Я.М. від 20.08.2018 року закінчене виконавче провадження №56800477 з виконання виконавчого листа №711/2518/18 про стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в розмірі 37652,87грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 176614,69грн., з відрахуванням всіх необхідних обов`язкових податків та платежів, у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду за виконавчим документом.

Крім того, встановлено, що підприємством сплачені, враховуючи розмір 176614,69грн. податок на доходи фізичних осіб 31790грн. 64 коп. та військовий збір 2649грн. 22коп., а всього 34439грн. 86коп. Отже, до виплати ОСОБА_1 підлягала сума 142174,83грн., що підтверджується даними довідки від 03.08.2021р. №143 та платіжних доручень від 11.10.2018р. №36460, №36461 відповідно.

На письмову вимогу від 05.06.2020р. №501-06/328 щодо відшкодування підприємству збитків у розмірі 34439грн. 86коп., відповідач ОСОБА_1 не відреагувала.

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК).

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

Предметом спору в даному випадку є повернення на користь позивача, як податкового агенту, коштів у вигляді не відрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у спосіб, визначений ст. 1212 ЦК України.

Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням ст. 16 ЦК України.

Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 163 Податкового кодексу України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню.

Згідно із п.п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Підпунктом 168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу.

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно- правовими договорами.

Відповідно до п.16-1 підр.10 розд. ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням ВР України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування.

Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду.

Також, слід зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є і об`єктом щодо сплати військового збору, що становить 1,5 відсотка об`єкта оподаткування.

За даними листа Державної фіскальної служби України від 05.11.2015 р. №23714/6/99-99-17-03-03-15, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованої на підставі рішення суду.

Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи.

Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ.

Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1, 5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України.

Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів.

Схожі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №817/893/17, від 18 липня 2018року у справі №359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019року у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019року у справі №910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №401/1813/16-ц, від 18 липня 2018року у справі №359/10023/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі №523/14396/19.

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Подібні висновки щодо застосування ст. 1215 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа 6-91цс14), від 22 січня 2014 року (справа 6-151цс13), постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року (справа №517/186/17), від 28 березня 2018 року (справа №173/166/17), від 03 травня 2018 року (справа №473/2859/17).

Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.

Однак, згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із п.п.14.1.48 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України.

Таким чином, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач, отримавши у порядку примусового виконання, за рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 17.05.2018р. (справа № 711/2518/18) суму коштів, набув її частину без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а враховуючи, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори, то вони підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Доводи, на які посилається відповідач у своїй заяві про застосування строку позовної давності від 28.11.2021р., а також письмових поясненнях від 22.12.2021р. - є не обґрунтованими та безпідставними.

Крім того, варто зазначити, що відповідач у своїй заяві про застосування строку позовної давності від 28.11.2021р., а також письмових поясненнях від 22.12.2021р. вказує на необхідність відмови у позовних вимогах позивача за пропуском ним строку позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду, адже із моменту винесення і набрання законної сили рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 17.05.2018 року у справі № 711/2518/18 минуло більше 3-х років.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю три роки (ст.257 ЦК). Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Варто зазначити, що позовна давність є строком для пред`явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з наявністю об`єктивної можливості знати про ці обставини. Правило ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності, в даному випадку юридичної особи, про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК).

Проте, варто зазначити, що ПрАТ «АЗОТ» самостійно не перераховувало середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на рахунок відповідача, а їх було в порядку безспірного списання (без відома останнього) списано з рахунку товариства через органи ДВС в порядку примусового виконаня судового рішення, та перераховано ОСОБА_1 , тому про порушення своїх прав позивач довідався після отримання від Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області постанови від 20.08.2018 року про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення за виконавчим документом (ВП №56800477).

Тож, трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами сплинув би 20.08.2021 року.Дана позовна заява про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів подана позивачем до Придніпровського районного суду м.Черкаси 12.08.2021 року, позов прийнято, відкрито провадження у справі відповідно до ухвали від 01.10.2021 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (набрали законної сили 02.04.2020р.) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту:«12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

З 12.03.2020р. постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2» на всій території України встановлено карантин.Постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.2021 р. № 611 дію карантину на всій території України продовжено до 31.08.2021 р.В подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.2021 р. № 855 дію карантину на всій території України продовжено до 01.10.2021 р.; постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2021 р. № 981 дію карантину на всій території України продовжено до 31.12.2021 р.

Тож, зважаючи на викладене вище, судом встановлено відсутність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності позивачем та відмови у задоволенні його вимог з цих підстав. На думку суду, доводи викладені відповідачем у її заяві про застосування строку позовної давності від 28.11.2021р., а також письмових поясненнях від 22.12.2021р. - не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Таким чином, за результатами розгляду справи суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення і позивачем строки позовної давності не порушені.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно із відповідача стягнути на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2270грн. 00коп. (платіжне доручення №136430 від 30.07.2021р.).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , код НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Азот» (м. Черкаси, вул. (Першотравнева) Героїв Холодного Яру, 72, код 00203826) грошові кошти в розмірі 34439грн. 86коп., судовий збір в розмірі 2270рн. 00коп., а всього 36709грн. 86коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст судового рішення складений 28.12.2021р.

Головуючий: С. М. Позарецька