Справа № 644/4371/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Сітало А.К.,

за участю секретаря - Трач М.В.,

представників позивача адвокатів: Малойван Є.І., Ципліцького Д.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Шемет О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові, в порядку загального позовного провадження,цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики,-

в с т а н о в и в:

19 червня 2020 року представником позивача адвокатом Ципліцьким Д.О. подано до суду вказаний позов з проханням стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 31 травня 2017 року, 07 червня 2017 року, 02 серпня 2017 року, та двома договорами від 31.01.2018 року, в загальному розмірі 600 000 грн., з яких: 151660,00 грн. (не повернута сума позики за усіма договорами), 151660,00 (загальна сума неустойки у виді штрафу), 296680,00 грн. (загальна сума відсотків річних, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України). Також позивач просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

В обґрунтування позову, позивач посилалася на те, що 31 травня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики. Згідно вказаного договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 отримала грошову позику в розмірі 5280,00 грн., яку зобов`язалася повернути до 07.06.2017 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_1 власноруч написала ОСОБА_3 розписку.

07 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики. Згідно вказаного договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 отримала грошову позику в розмірі 5280,00 грн., яку зобов`язалася повернути до 14 червня 2017 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_1 власноруч написала ОСОБА_3 розписку.

02 серпня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики. Згідно вказаного договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 отримала грошову позику в розмірі 11 600,00 грн., яку зобов`язалася повернути до 09 серпня 2017 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_1 власноруч написала ОСОБА_3 розписку.

31 січня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики. Згідно вказаного договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 отримала грошову позику в розмірі 17 500,00 грн., яку зобов`язалася повернути до 28 лютого 2018 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_1 власноруч написала ОСОБА_3 розписку.

Також 31 січня 2018 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір позики. Згідно вказаного договору ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_1 отримала грошову позику в розмірі 112 000,00 грн., яку зобов`язалася повернути до 31 липня 2018 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_1 власноруч написала ОСОБА_4 розписку.

22 січня 2020 року між ОСОБА_2 та позикодавцем ОСОБА_4 був укладений договір відступлення права вимоги за договором позики від 31 січня 2018 року на суму 112 000,00 грн.

23 січня 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та позикодавцем ОСОБА_3 були укладені чотири договори відступлення права вимоги за вищевказаними договорами позики від 31 травня 2017 року, 07 червня 2017 року, 02 серпня 2017 року та 31 січня 2018 року.

Таким чином, відповідно до договорів відступлення права вимоги, до позивача у справі ОСОБА_2 перейшли права щодо звернення до відповідача із вимогою про стягнення наданих за договорами позики грошових коштів.

Відповідач була належним чином повідомлена про відступлення права вимоги, що підтверджується відповідними доказами.

По закінченню строків для виконання зобов`язань відповідач не повернула грошові кошти за всіма п`ятьма договорами, а тому зобов`язання за договорами позики є порушеними.

Згідно п. 9.3 договорів позики ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити штраф на користь позикодавця у розмірі 100 процентів від суми позики, у разі порушення будь-якого зобов`язання. Сума штрафу за п`ятьма договорами позики складає 151660,00 грн.

Відповідно до п. 11 договорів позики у разі прострочення виконання будь-якого

грошового зобов`язання ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365 відсотків річних від простроченої суми. Загальний розмір відсотків річних за п`ятьма договорами позики за розрахунками позивача складає 871643,00 грн.

Позивач вважає розраховану суму відсотків річних занадто великою та зменшує її до 296 680, 00 грн.

У поданому суду відзиві на позов, відповідач просила відмовити у позові в повному обсязі посилаючись на те, що доводи наведені в його обґрунтування не відповідають дійсності, боргові зобов`язання які виникли за вказаними у позові договорами позики укладеними з ОСОБА_3 вона виконала у повному обсязі та належним чином. Останній платіж за вказаними договорами здійснила 12 квітня 2018 року. Договір від 31 січня 2018 року на суму 112000,00 грн. з ОСОБА_4 ніколи не укладався, коштів від даної особи вона ніколи не отримувала. Про факт відступлення права вимоги за договорами позики довідалася після відкриття провадження за позовом. Просила застосувати наслідки спливу позовної давності в частині стягнення штрафу в розмірі 151660,00 грн.

В судове засідання позивач не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Представники позивача на задоволенні позову наполягали.

Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав зазначених у відзиві на позов. Разом з цим, просили застосувати строк позовної давності до стягнення заборгованості за договорами позики від 31 травня 2017 року, 07 червня 2017 року, а також неустойки у виді штрафу обрахованої позивачем за всіма п`ятьма договорами у розмірі 151 660,00 грн. Під час дослідження оригіналу договору позики від 31 січня 2018 року, укладеного з ОСОБА_4 та розписки від 31 січня 2018 року на суму 112000,00 грн. відповідач пояснила, що на вказаних документах підписи та рукописний текст зроблені нею власноручно. При цьому зазначила, що підписувала чисті аркуші і грошей за вказаним договором не отримувала.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31 травня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики. Згідно вказаного договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 отримала грошову позику в розмірі 5280,00 грн., яку зобов`язалася повернути до 07.06.2017 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_1 власноруч написала ОСОБА_3 розписку.

07 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики. Згідно вказаного договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 отримала грошову позику в розмірі 5280,00 грн., яку зобов`язалася повернути до 14 червня 2017 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_1 власноруч написала ОСОБА_3 розписку.

02 серпня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики. Згідно вказаного договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 отримала грошову позику в розмірі 11 600,00 грн., яку зобов`язалася повернути до 09 серпня 2017 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_1 власноруч написала ОСОБА_3 розписку.

31 січня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики. Згідно вказаного договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 отримала грошову позику в розмірі 17 500,00 грн., яку зобов`язалася повернути до 28 лютого 2018 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_1 власноруч написала ОСОБА_3 розписку.

Також 31 січня 2018 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір позики. Згідно вказаного договору ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_1 отримала грошову позику в розмірі 112 000,00 грн., яку зобов`язалася повернути до 31 липня 2018 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_1 власноруч написала ОСОБА_4 розписку.

22 січня 2020 року між ОСОБА_2 та позикодавцем ОСОБА_4 був укладений договір відступлення права вимоги за договором позики від 31 січня 2018 року на суму 112 000,00 грн.

23 січня 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та позикодавцем ОСОБА_3 були укладені чотири договори відступлення права вимоги за вищезазначеними договорами позики від 31 травня 2017 року, 07 червня 2017 року, 02 серпня 2017 року та 31 січня 2018 року.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, відповідно до договорів відступлення права вимоги, до позивача у справі ОСОБА_2 перейшли права щодо звернення до відповідача із вимогою про стягнення наданих за договорами позики грошових коштів.

Відповідно до пункту 7 договорів позики, відповідач надала згоду на те, що будь-яка кореспонденція на її ім`я має надсилатися на адресу зазначену в договорах. Така кореспонденція має вважатися отриманою позичальником в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує дім за цією адресою, незалежно від того, чи отримав або не отримав він її особисто. Так, достатнім доказом отримання позичальником кореспонденції від позикодавця має сприйматися будь-який поштовий документ, що підтвердить її надходження до зазначеного поштового відділення.

Відповідач була належним чином повідомлена про відступлення права вимоги, що підтверджується описами вкладення до цінного листа з повідомленням від 28.01.2020 року , накладними ПАТ «Укрпошта» від 28.01.2020 року та фіскальними чеками від 28.01.2020 року про оплату поштових послуг ( т. 1, а.с. 22-23).

Зобов`язання за договорами позики є порушеними: за договором позики від 31.05.2017 року - з 08.06.2017 року; за договором позики від 07.06.2017 року - з 15.06.2017 року; за договором позики від 02.08.2017 року - з 10.08.2017 року; за договором позики від 31.01.2018 року - з 01.03.2018 року (договір на суму позики 17500,00 грн.); за договором позики від 31.01.2018 року ( договір на суму 112000,00 грн.) - з 01.08.2018 року.

До часу розгляду справи у суді, відповідач не виконала своїх зобов`язань за всіма п`ятьма договорами позики.

Твердження відповідача, про повне виконання боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 за договорами позики укладеними з ним, не підтверджені жодними доказами.

Відповідно до пункту 5 договорів, договір вважається виконаним позичальником лише після отримання ним від позикодавця відповідної розписки. Розписок про виконання договорів суду не надано, а копії квитанцій доданих до відзиву на позовну заяву не свідчать про виконання боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 саме по спірних договорах.

Твердження відповідача про те, що вона не отримувала від ОСОБА_4 грошових коштів спростовуються, як власноручно підписаним договором позики від 31 січня 2018 року так і розпискою про отримання суми позики у розмірі 112000,00 грн.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1)припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4)відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вбачається із змісту наданих договорів позики та розписок про отримання сум позики, грошові кошти відповідач отримала у гривні з зазначенням грошового еквіваленту у доларах США.

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики, неустойку у виді штрафу та проценти річних у гривні.

Згідно п. 9.3 договорів позики ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити штраф на користь позикодавця у розмірі 100 процентів від суми позики, у разі порушення будь-якого зобов`язання.

Частиною 2 статті 549 ЦК України передбачено, що штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Таким чином, сума штрафу за п`ятьма договорами позики складає 151660,00 грн.

Позов подано безпосередньо до канцелярії суду 19 червня 2020 року.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за позикою і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (зокрема, до вимоги про стягнення штрафу) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України: за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України); а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Відповідачем під час розгляду справи заявлено про сплив позовної давності за договорами позики від 31 травня 2017 року, 07 червня 2017 року, а також неустойки у виді штрафу обрахованої позивачем за всіма п`ятьма договорами у розмірі 151660,00 грн.

Суд вважає, що строк позовної давності сплив за договорами від 31 травня 2017 року та 07 червня 2017 року, а також стягнення неустойки у виді штрафу обрахованої позивачем за всіма п`ятьма договорами у розмірі 151660,00 грн., а тому у задоволенні цих позовних вимог відмовляє з цієї підстави.

Разом з цим, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договорами укладеними відповідачем з ОСОБА_3 02 серпня 2017 року, 31 січня 2018 року та з ОСОБА_4 31 січня 2018 року на загальну суму 141100,00 грн.

Щодо нарахування та стягнення після спливу строку виконання зобов`язань трьох процентів річних за прострочення сплати позики, суд приходить до наступних висновків.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45)). До вимоги про стягнення процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 цього кодексу).

Відповідно до п. 11 договорів позики у разі прострочення виконання будь-якого

грошового зобов`язання ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 365 відсотків річних від простроченої суми.

Враховуючи те, що за договорами позики від 31 травня 2017 року, 07 червня 2017 року сплили строки позовної давності стягнення суми боргу за основним зобов`язанням то відповідно не підлягає задоволенню і позовна вимога про стягнення відсотків річних за ними.

Щодо нарахування відсотків річних за договором позики від 02.08.2017 року, строк виконання за яким закінчився 09.08.2017 року, та строк прострочення виконання за яким станом на 24.02.2020 року (дата визначена позивачем у позові) становить 929 днів то відповідно до умов договору, з урахуванням того, що позивач просила стягнути відсотки річних у гривні, обраховується судом у гривні та становить 11600,00 грн. Х365%/365Х929 днів=107764, 00 грн. Позивач просить стягнути суму заборгованості у розмірі 102201 грн.

За договором позики від 31.01.2018 року, строк виконання закінчився 29.02.2018 та строк прострочення виконання за яким станом на 24.02.2020 року (дата визначена позивачем у позові) становить 726 днів то відповідно до умов договору становить 17500Х 365%/365Х726 днів = 127050 грн. Позивач просила стягнути суму заборгованості у розмірі 110930,00 грн.

За договором позики від 31.01.2018 року, укладеним з ОСОБА_4 , строк виконання закінчився 31.07.2018 року та строк прострочення виконання за яким станом на 24.02.2020 року (дата визначена позивачем у позові) становить 572 днів та відповідно до умов договору становить 112000,00 Х 365%/365Х572= 640640,00 грн. Позивач просила стягнути суму заборгованості у розмірі 559416,00 грн.

Оскільки загальна сума відсотків річних за трьома договорами позики обрахована судом складає 875454,00 грн., а відповідно до позовних вимог, позивач просила стягнути суму у розмірі 772547,00 грн. то суд вирішує дане питання виходячи із суми обрахованої позивачем, так як вона значно менша ніж сума обрахована судом.

Позивач вважає розраховану у позові суму відсотків річних занадто великою та вважає можливим зменшити її до 296 680, 00 грн.

Судом встановлено, що умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у виді штрафу, пені, а також пунктом 11 договорів змінили розмір процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 365 відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Разом з тим, за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, суд бере до уваги таке.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником інших певних зобов`язань перед іншими кредиторами, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом пункту 11 укладених договорів, положень статті 611 та статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договорами розмірі від простроченої суми є відповідальністю сторони договору за допущене нею правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери кредитора. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що з отриманих у позику коштів за п`ятьма договорами на загальну суму 151660,00 грн. до часу розгляду позовної заяви відповідач свої зобов`язання не виконала у повному обсязі.

Позивач просить суд стягнути 296 680,00 грн. відсотків річних, що значно перевищує розмір боргу.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій розміром неповернутого боргу за всіма договорами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Розподіл судових витрат в частині судового збору, суд вирішує у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір (сплачено 6420 грн. 40 коп. за подання позову та заяви про його забезпечення) пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 3133 грн. 16 коп. грн. (задоволено 48,8% від суми позовних вимог).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 95, 141, 247, 258-259, 263-265, 354, ЦПК України, п. 9 ч. 1, п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 292760, 00 грн. ( яка складається із заборгованості за договором позики від 02 серпня 2017 року, двома договорами позики від 31 січня 2018 року та відсотків річних).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у сумі 3133 грн. 16 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга, згідно до перехідних положень, подається до суду апеляційної інстанції через Орджонікідзевський районний суд м. Харкова.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 16.03.2021 р.

Суддя: А. К. Сітало