Справа № 703/2741/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Ігнатенко Т.В.

секретар судових засідань Бондаренко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

встановив:

17 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить: визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 47,4 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м. під літерою «Аа» в технічному паспорті, з відповідною частиною надвірних споруд: сараїв - літ. «БбЕ», літньої кухні - літ. «Гг», гаража - літ. «В», убиральні - літ. «У», душу - літ. «Ж», погребу - літ. «п/д», огорожі №1-3, замощення - літ. «І», водоколонки - літ. «К»; стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частину компенсації вартості автомобіля «ВАЗ 2105», 1984 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та мотоцикла марки «МТ-1036», 1983 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , в сумі 18421 гривня 50 копійок; стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені судові витрати.

22 лютого 2021 року на адресу суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 , в якій від позовних вимог в частині стягнення компенсації за транспортні засоби відмовляється, оскільки відповідач ОСОБА_2 сплатив їй компенсацію за автомобіль та мотоцикл.

Позовні вимоги, в частині визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, обґрунтовує тим, що вона та ОСОБА_2 з 18 жовтня 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 липня 2019 року. За період спільного проживання ними було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2006 року будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 47,4 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м. та до якого входять: сараї - літ. «БбЕ», літня кухня - літ. «Гг», гараж - літ. «В», убиральня - літ. «У», душ - літ. «Ж», погріб - літ. «п/д», огорожа №1-3, замощення - літ. «І», водоколонка - літ. «К».

Враховуючи, що вищевказана квартира придбана у період шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя, вона є спільною власністю позивача та відповідача, однак добровільно вирішити питання розподілу майна відповідач відмовляється, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою судді від 31 серпня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у вказаній справі, призначено підготовче судове засідання, відповідачу роз`яснено право на направлення до суду відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії даної ухвали, а відповідачу - на направлення до суду відповіді на відзив.

У визначений вищевказаною ухвалою судді строк відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до якого, в частині визнання права власності за позивачем на 1/2 частину житлового будинку, позовні вимоги визнає частково. Зазначає, що дійсно будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 47,4 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м. та до якого входять: сараї - літ. «БбЕ», літня кухня - літ. «Гг», гараж - літ. «В», убиральня - літ. «У», душ - літ. «Ж», погріб - літ. «п/д», огорожа №1-3, замощення - літ. «І», водоколонка - літ. «К», ним з позивачкою був придбаний у період шлюбу, в зв`язку з чим не заперечує факту, що вказаний об`єкт житлової нерухомості є спільним сумісним майном подружжя, а відповідно і позивачці, рівно як і йому, належать по 1/2 його частин.

Однак, сараї під літерами «Бб» та «Е» були побудовані попередніми власниками спірного будинковолодіння у 1974 році та 1982 році, в зв`язку з чим та приймаючи до уваги, що з моменту побудови сараїв минуло понад 40 та 30 років відповідно, з метою щоб вказані об`єкти нерухомості не завдали шкоди, оскільки їх конструктивні елементи прийшли в непридатний до експлуатації стан, ним вони були розібрані задля побудови на їх місці нових. Таким чином, оскільки на день розгляд даної справи, фактично сараїв під літерами «Бб» та «Е» не існує, то вважає за неможливе визнавати право власності на 1/2 частину вказаних об`єктів нерухомості за позивачкою.

З врахуванням викладеного вважає, що законним та обґрунтованим судовим рішенням є визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 47,4 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., що зазначений під літерою «Аа» в технічному паспорті, з відповідною частиною надвірних споруд: літньої кухні - літ. «Гг», гаража - літ. «В», убиральні - літ. «У», душу - літ. «Ж», погребу - літ. «п/д», огорожі №1-3, замощення - літ. «І», водоколонки - літ. «К».

Крім того, він є інвалідом ІІ групи, в зв`язку з чим судові витрати не можуть бути стягнуті з нього на користь позивача.

Ухвалою суду від вересня 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Райнов Г.С. у судове засідання не з`явилися, останній звернувся до суду з заявою, в якій просить справу розглядати без його та позивача участі, позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності підтримує у повному обсязі та на їх задоволенні наполягає. Підтримує заяву позивача ОСОБА_1 , в якій вона відмовилася від позовних вимог в частині стягнення компенсації за транспортні засоби, оскільки відповідач ОСОБА_2 сплатив їй компенсацію за автомобіль та мотоцикл.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій просить розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги визнає частково, в частині, що зазначена у відзиві на позовну заяву.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, яка викладена у заявах про розгляд справи без їх участі, приходить до наступного висновку.

Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під час судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 18 жовтня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

27 лютого 2006 року між ОСОБА_3 , з одної сторони, та ОСОБА_2 , з іншої сторони, укладено договір купівлі - продажу будинку з надвірними спорудами, який посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №725 (а.с.9).

Відповідно до п.1 вказаного договору, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купив будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовані: жилий будинок під літ. «Аа» - глинобитні, обл. цеглою, розмір жилої площі 28,9 кв.м.: розміром загальної площі 47,4 кв.м.; сарай під літ. «Бб»; гараж під літ. «В»; літ. кухня під літ. «Гг»; погріб під літ. «п/д»; сарай під літ. «Е»; душ під літ. «Ж»; вбиральня під літ. «У»; огорожа під №1-3; замощення під літ. «І»; водоколонка під літ. «К».

Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів №2121506 від 27 лютого 2006 року, договір купівлі - продажу, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 27 лютого 2006 року, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за №1168055 27 лютого 2006 року (а.с.10).

Як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10652780 від 17 травня 2006 року, Смілянським виробничим підрозділом Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації 27 квітня 2006 року, на підставі договору купівлі - продажу №725 від 27 лютого 2006 року, прийнято рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 (а.с.11).

Згідно ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 , інвентарний номер 9277, реєстраційний номер НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_2 , вказаний будинок станом на 02 лютого 2006 року складається з: жилого будинку під літ. «Аа» загальною площею 47,4 кв.м., жилою площею 28,9 кв.м.; сараю під літ. «Бб»; гаражу під літ. «В»; літньої кухні під літ. «Гг»; погребу під літ. «п/д»; сараю під літ. «Е»; душу під літ. «Ж»; вбиральні під літ. «У»; огорожі під №1-3; замощення під літ. «І»; водоколонки під літ. «К» (а.с.12-15).

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що будинковолодіння АДРЕСА_1 , хоча і належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , однак придбаний у період зареєстровано шлюбу з позивачем ОСОБА_1 та за рахунок їх спільних коштів, суд приходить до висновку, що спірне будинковолодіння є спільною власністю позивача та відповідача.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, Верховного Суду від 06 лютого 2018 року №235/9895/15, від 05 квітня 2018 року №404/1515/16-ц, та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року №372/504/17.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що відповідач не заперечує, що спірне будинковолодіння є спільним сумісним майном подружжя з позивачем, суд приходить до висновку, що позивачу та відповідачу належить по 1/2 частині спірного будинковолодіння.

Як вбачається з відзиву відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву, останній стверджує, фактично сараїв під літерами «Бб» та «Е» не існує, оскільки вони були розібрані задля побудови на їх місці нових, в звязку з чим вважає за неможливе визнавати право власності на 1/2 частину вказаних об`єктів нерухомості за позивачкою.

Разом з тим, відповідно до ст.349 ЦК України, право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Таким чином, зникнення самого об`єкту права власності є підставою для припинення права власності на даний об`єкт.

При цьому, вказана стаття не містить визначення поняття «знищення майна» та переліку випадків, на які поширюється ця норма, зокрема залежно від причин знищення майна.

Отже, зазначена норма поширюється на всі випадки знищення майна (тобто фізичного руйнування майна, що призводить до припинення його існування як такого) незалежно від причин настання такого результату. Це стосується випадків знищення майна як через випадкові причини чи дії непереборної сили, так і з волі або вини власника майна чи з вини інших осіб.

У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Тобто припинення права власності на таке майно пов`язується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру. З моменту внесення відповідних змін до реєстру припиняється право на це майно.

Однак, відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів прийняття відповідним органом рішення про припинення права власності на сараї під літерами «Бб» та «Е», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в зв`язку з чим вищевказані твердження відповідача є безпідставними та не приймаються до судом до уваги.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, згідно п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Враховуючи, що відмова від позову є виключним правом позивача і не порушує права інших учасників справи, а наслідки щодо відмови від позову позивачу відомі, суд вважає за можливе прийняти відмову позивача ОСОБА_1 від позову в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь компенсації за транспортні засоби, в зв`язку з задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову.

Згідно квитанції №MP_AB030389LEA_14916736 від 31 липня 2020 року, позивачем при поданні даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 1052 гривні 00 копійок.

Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.3 ст.142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 , відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, суд, з врахуванням положень ч.1, 6 ст.141 та ч.3 ст.142 ЦПК України, приходить до висновку, що судові витрати позивачу ОСОБА_1 по сплаті судового збору слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також, відповідно до ч.1 та ч.3 ст.133 та ч.1-3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

17 серпня 2020 року між адвокатом Райновим Г.С. та ОСОБА_1 укладено договір про надання юридичних послуг.

Відповідно до п.1 вказаного договору, клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надати клієнтові юридичну допомогу по вирішенню питання розподілу майна подружжя.

Згідно п.3 зазначеного договору, вартість послуг з договору визначається в сумі 4500 гривень.

Згідно акту виконаних робіт від 22 лютого 2021 року згідно договору на надання правової допомоги, сторони прийшли до висновку, що об`єм роботи вказаний у договорі виконаний в повному обсязі. Адвокат повністю надав, а клієнт прийняв послуги передбачені договором на надання правової допомоги. Сторони не мають одна до одної жодних претензій, клієнт повністю оплатив надані послуги в момент підписання даного акту в сумі 4500 гривень.

Відповідно до розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу від 22 лютого 2021 року, адвокатом Райновим Г.С. згідно угоди про надання правової допомоги, укладеної з ОСОБА_1 , при поділі спільного майна подружжя надано наступну правову допомогу: систематизація виконавчих актів та законодавства, підготовка та складання позовної заяви про поділ спільного майна подружжя, участь у судових засіданнях. Сплачено за надання юридичної допомоги 4500 гривень, згідно з угодою про надання юридичної допомоги, про що видано квитанцію.

Відповідно до квитанції №б/н від 22 лютого 2021 року, виданої адвокатом Райновим Г.С., ОСОБА_1 за надані адвокатом послуги сплатила кошти у сумі 4500 гривень.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Враховуючи викладене, а також те, що заявлені та документально підтвердження витрати позивача на правову допомогу адвоката Райнова Г.С. у розмірі 4500 гривень є співмірними із складністю цієї справи, яка була розглянута в порядку загального позовного провадження, наданими адвокатом обсягом послуг під час підготовки позовної заяви, затраченим часом на надання правничої допомоги під час судового розгляду справи, вказані витрати відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, в зв`язку з чим, з врахування ч.1 ст.141 та ч.3 ст.142 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому, законом не передбачено звільнення відповідача від сплати витрат, які поніс позивач у зв`язку із наданням йому професійної правничої допомоги під час розгляду даної справи.

На підставі викладеного, згідно ст.60, 61, 63, 65,, 68, 70, 71 СК України, ст.319, 321, 328, 355, 368 ЦК України, та керуючись ст.15, 16, 76, 81, 82, 89, 247, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Прийняти відмову позивача ОСОБА_1 від позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частини компенсації вартості автомобіля та мотоцикла.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини компенсації вартості автомобіля та мотоцикла, - закрити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в частині визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 47,4 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м. під літерою «Аа» в технічному паспорті, з відповідною частиною надвірних споруд: сараїв - літ. «Бб, Е», літньої кухні - літ. «Гг», гаража - літ. «В», убиральні - літ. «У», душу - літ. «Ж», погребу - літ. «п/д», огорожі №1-3, замощення - літ. «І», водоколонки - літ. «К».

Компенсувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1052 (одна тисяча п`ятдесят дві) гривень 00 копійок, згідно квитанції №MP_AB030389LEA_14916736 від 31 липня 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 , судові витрати по оплаті професійної правничої допомоги у сумі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 .

Відповідач - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 .

Головуючий Т.В. Ігнатенко