РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Харечка С.П.,

при секретарі Глотовій П.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивачів ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про відшкодування витрат на будівництво,

ВСТАНОВИВ:

11 листопада 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулись до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про відшкодування витрат на будівництво, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 24.06.2019 року просять суд стягнути з відповідачів на їх користь в рахунок відшкодування затрат на будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 по 284488,85 грн. з кожного відповідача на кожного позивача.

В обґрунтування позову вказують, що в липні 1991 року між ними та їхнім сином, ОСОБА_6 , було досягнуто згоди щодо провадження сумісної діяльності по будівництву житлового будинку. Вказують, що на цей час ОСОБА_6 був одружений із ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 , на даний час ОСОБА_9 ) і вони проживали в АДРЕСА_2 . Позивачі проживали в чотирьохкімнатній квартирі по АДРЕСА_3 . Оскільки сім`я сина була забезпечена житловою площею, син працював у м.Здолбунові, а невістка перебувала у відпустці по догляду за дітьми, то переїжджати до м.Рівне вони не планували, як і не планували покращувати свої житлові умови шляхом спорудження житлового будинку. Зазначає, що вони ж планували продати свою квартиру для того, щоб відокремитись від сім`ї своєї доньки, а тому вирішили побудувати для себе житловий будинок. В їхні плани аж ніяк не входило будівництво житлового будинку для сім`ї сина, але для того, щоб в подальшому сину не довелось проходити процедуру отримання права власності на споруджений нами будинок в порядку спадкування, вирішили відразу всі документи оформляти на нього. Відповідно до цього, ОСОБА_6 звернувся до Рівненської районної ради із заявою про відведення під будівництво земельної ділянки на АДРЕСА_1 , рішенням якої №290 від 18 грудня 1991 року таку ділянку площею 0,10 га. для індивідуального будівництва житлового будівництва було виділено. Цим же рішенням було надано дозвіл на будівництво. Рішенням Великоомелянської сільської ради №239 від 21 березня 1997 року ОСОБА_6 було додатково виділено та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,095 га. за цією самою адресою. У червні 1998 року ОСОБА_6 отримав державний акт на право приватної власності на всю земельну ділянку. Після цього, позивачі приступили до підготовки всіх робіт. Позивач власноручно намалював ескіз житлового будинку і заніс його в архітектуру для складання проектної документації, а після цього погодив його з необхідними наглядовими органами. Позивачка займалась питаннями отримання дозвільної документації на початок будівництва, замовила виготовлення будівельного паспорта і оплатила його після отримання. В цей період часу вони витрачали практично весь свій заробіток та заощадження на банківських рахунках на придбання залізобетонних конструкцій, блочних плит та цегли, які поступово накопичували на земельній ділянці для того, щоб розпочати будівництво. Вказують, що син та невістка будівельних матеріалів не купували, оскільки весь свій заробіток витрачали на утримання своєї сім`ї. Зазначають, що в кінці 1998 року вони продали свою чотирьохкімнатну квартиру в АДРЕСА_3 . За виручені від продажу кошти вони придбали двохкімнатну квартиру в АДРЕСА_4 , а решту коштів витратили на придбання будівельних матеріалів для спорудження житлового будинку на АДРЕСА_1 . Крім цього, вони продали належні їм дачу та гараж, гроші від продажу яких також пішли на будівництво даного - будинку. Також для оплати будівельних робіт, ними було знято зі своїх рахунків в Ощадбанку суми накопичених коштів. Що стосується їхньої участі у будівництві, то така полягала у придбанні ними за власні кошти усіх необхідних будівельних матеріалів і оплати будівельних робіт. Крім того, вони вкладали у це будівництво власну працю, оскільки частину робіт виконували власноручно. Зокрема, в 1999 році ними було придбано залізобетонні конструкції та цеглу. В 2001 - 2005 роках для зведення житлового будинку ними у значних кількостях придбавалась будівельна цегла та бетон. Також впродовж цього періоду ними придбавались цемент, дошки, пісок, щебінь, лаги, руберойд, ДСП, ДВП, скловата, шифер, шпаклівка, вапняний розчин. Вони ж оплачували і вартість відповідних етапів будівельних робіт. Зокрема, в 2001 році ними було оплачено і роботи по газифікації та електрифікації житлового будинку та, відповідно, придбано необхідні для цього матеріали: кабель, газовий котел і відповідне обладнання. В 2004 році відповідачем ОСОБА_6 було замовлено, а КП Рівненське бюро технічної інвентаризації виготовлено, технічний паспорт (інвентарний номер 61491, реєстраційний номер 216-164-62924) на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 для оформлення актів приймання в експлуатацію. В кінці 2005 року основні будівельні роботи були завершені, і житловий будинок було прийнято в експлуатацію. На цей момент було зведено коробку, встановлено вхідні двері і вікна. Жодних внутрішніх робіт і робіт по благоустрою на той час проведено ще не було. 16 грудня 2005 року на підставі розпорядження міського голови № 2239-р від 14 грудня 2005 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на цей будинок. Відразу по цьому, ОСОБА_10 звернулась в суд з позовом про розірвання шлюбу, а в подальшому і з позовом про поділ майна подружжя, домагаючись частки у праві власності , на побудований ними житловий будинок. Судовий розгляд тривав до 2014 року. Вказують, що за цей час (зокрема впродовж 2006-2008 років) ними за власні кошти було придбано всі необхідні для внутрішніх робіт матеріали: шпаклівку, фарбу, клей, сніжку, піну, силікон, барвники та вагонку, доски, тощо та оплачено відповідні види робіт. Позивач зазначає, що він власноручно виготовив дерев`яні міжкімнатні двері та міжповерхові сходи. В 2007 році ними було оплачено роботи по водопостачанню житлового будинку (водопостачання насосом з викопного колодязя і прокладання труб) і, відповідно, придбано необхідні для цього матеріали і відповідне обладнання (колодязні круги, насос, труби). Також ними оплачено матеріали та роботи по благоустрою прибудинкової території. В 2011 році почали, а в 2012 році вони завершили спорудження біля будинку господарчої будівлі. Дана споруда також побудована виключно їхніми зусиллями і за їхні грошові кошти. Вказують, що 22 вересня 2014 року Рівненським міським судом постановлено рішення у справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, яким визначено ідеальні частки колишнього подружжя в нерухомому майні будинку АДРЕСА_5 на кожного без його реального поділу. Вказаним рішенням суд фактично визнав побудований ними будинок спільною частковою власністю відповідачів - ОСОБА_11 та ОСОБА_6 . Зазначають, що вони в свою чергу, теж зверталися в суд з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_11 про визнання права спільної часткової власності на домоволодіння, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права спільної часткової власності на земельну ділянку. Однак, останнім рішенням судової палати у цивільних та адміністративних справах апеляційного суду Рівненської області від 28 листопада 2011 року, яке залишено без змін ухвалою Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 лютого 2012 року, в позові їм було відмовлено. При цьому, колегія суддів вказала, що вона не ставить під сумнів наявні у справі докази, які вказують на те, що позивачі дійсно за рахунок власних коштів та власних зусиль приймали участь у будівництві спірного будинковолодіння, але з огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку, що ця їх участь мала місце не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, тому останні вправі вимагати від відповідачів лише відшкодування їм затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно. Зазначають, що в добровільному порядку відповідачі не бажають, відшкодувати їм відповідну суму коштів. З огляду на такі обставини вони і звертаються в суд з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовільнити.

Допитана в якості свідка ОСОБА_1 суду показала, що вона з чоловіком ОСОБА_5 в 1991 році повернулися із Чехії, на той час мали три автомобілі, квартиру, дачу, та зароблені кошти. Маючи намір побудувати для себе будинок, участок оформили на сина ОСОБА_12 . Будівництвом і придбанням матеріалів займалися виключно позивачі. Їх син ОСОБА_12 та його дружина (на той час ОСОБА_13 ) будувати будинок не допомагали.

Представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 - адвокат Власик В.Я. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. З приводу заяви про застосування строку позовної давності, просила суд відмовити в її задоволенні, оскільки строк звернення не пропущений, адже до суду з позовом позивачі звернулися в межах трирічного строку після того як було скасоване рішення суду про визнання за позивачами права власності на спірне будинковолодіння, що призвело до порушення їх законних прав та інтересів.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився. Будучи раніше присутнім в одному із судових засідань вказував, що він позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Гаврильчик М.А. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. В обгрунтування своєї позиції вказав, що позовні вимоги не підтвердженні жодними доказами. За рішенням суду, яке набрало законної сили право власності на будинковолодіння визнано за відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Будинок був побудований на спільні кошти сімї. Також вказав, що є нормальним те, коли батьки допомагають дітям, в даному випадку приймаючи участь у будівництві. Твердження позивачів про те, що таку допомогу вони надавали не безоплатно, не підтверджені належними та допустимими доказами. Представник відповідача підтримав заяву про застосування строку позовної давності, яку обґрунтовує тим, що позивачам було відомо, що їх син отримав свідоцтво про право власності на будинок ще в 2005 році. Рішення про визнання права власності за позивачами було скасоване в 2011 році. Однак змінивши підстави позову позивачі звернулися до суду в листопаді 2014 року з даним позовом, отже наявність попередніх рішень суду не можна рахувати як переривання строку позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, показання свідків, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_6 звернувся до Рівненської районної ради із заявою про відведення під будівництво земельної ділянки на АДРЕСА_1 , рішенням якої №290 від 18 грудня 1991 року таку ділянку площею 0,10 га. для індивідуального будівництва житлового будівництва було виділено. Цим же рішенням було надано дозвіл на будівництво.

Рішенням Великоомелянської сільської ради №239 від 21 березня 1997 року ОСОБА_6 було додатково виділено та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,095 га. за цією самою адресою.

У червні 1998 року ОСОБА_6 отримав державний акт на право приватної власності на всю земельну ділянку.

В 2004 році відповідачем ОСОБА_6 було замовлено, а КП Рівненське бюро технічної інвентаризації виготовлено, технічний паспорт (інвентарний номер 61491, реєстраційний номер 216-164-62924) на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 для оформлення актів приймання в експлуатацію.

16 грудня 2005 року на підставі розпорядження міського голови № 2239-р від 14 грудня 2005 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на цей будинок.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_14 зареєстрували шлюб 21 квітня 1990 року. Від шлюбу мають двох дітей: сина ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 квітня 2006 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_13 розірвано.

Рішенням Рівненського міського суду від 15 червня 2009 року визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,195 га, що розташована за тією самою адресою, по 1/3 частині за кожним; визнано недійсним свідоцтво про право власності видане 16 грудня 2005 року на ім`я ОСОБА_6 , яке було частково скасовано, яким визнано за сторонами по ј частини будинку та земельної ділянки.

Однак Верховний суд України ухвалою від 19 жовтня 2011 року рішення апеляційного суду скасував, а справу направив на новий апеляційний розгляд.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних та адміністративних справах Апеляційного суду Рівненської області від 28 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_17 , треті особи виконавчий комітет Рівненської міської ради, комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання права спільної часткової власності на домоволодіння, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права спільної часткової власності на земельну ділянку, згідно якого в задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням Рівненського міського суду від 22.09.2014 року позовні вимоги ОСОБА_17 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково. В зустрічному позові ОСОБА_6 до ОСОБА_17 про поділ спільного майна подружжя відмовлено. Визнано ідеальні частки ОСОБА_17 та ОСОБА_6 у житловому будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним. Визнано ідеальні частки ОСОБА_17 та ОСОБА_6 у земельній ділянці, площею 0,195 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель по 1/2 частині за кожним. Визнано за ОСОБА_17 та ОСОБА_6 право спільної часткової власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та на земельну ділянку площею 0,195 га, що знаходяться в АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним. В решті позовних вимог ОСОБА_17 та ОСОБА_6 відмовлено. Рішення набрало законної сили 25.03.2015 року.

У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1)керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору,з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб,які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена,а також в інших випадках,передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною особою або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Як вбачається із матеріалів справи, між позивачами та відповідача не було укладено договорів про здійснення будівництва їхнього будинку, а тому вимагати повернення коштів на підставі ст.1212 ЦК України є безпідставним.

Також слід зазначати, що позивачі зверталися до суду з позовом про визнання за ними по 1/3 частині будинковолодіння за кожним (рішення апеляційного суду Рівненської області від 28 листопада 2011 року), однак суд звернув увагу на обставини, що спір про будинковолодіння виник лише після того як їх син ОСОБА_6 припинив сімейні стосунки з ОСОБА_18 .

Суд також звертає увагу на ту обставину, що лише після рішення Рівненського міського суду від 22.09.2014 року, де визнано ідеальні частки ОСОБА_17 та ОСОБА_6 у житловому будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним, позивачі звернулися до суду з даним позовом і просять стягнути з відповідачів понесені ними затрати за виконані роботи та матеріали на спірний будинок, що не узгоджується з їх позицією викладеною в рішенні апеляційного суду 28.11.2011 року, де позивачі погодилися що їм та їх сину належить по 1/3 частки будинковолодіння.

Враховуючи наведене суперечливою є і позиція відповідача ОСОБА_6 в даній справі, де він пояснив, що будинок збудований за кошти батьків, і не заперечував щодо стягнення з нього коштів. Однак, суд звертає увагу що у справі про поділ будинковолодіння між подружжям ОСОБА_6 просив суд визнати лише за ним право власності на домоволодіння, оскільки ним особисто приватизована земельна ділянка.

Оскільки позивачі та відповідач ОСОБА_6 є родичами, тому суд вважає, що визнання відповідачем позовних вимог по даному позову є безпідставним.

Щодо наявних в матеріалах справах квитанцій щодо придбання позивачами будівельних матеріалів, то суд їх не приймає до уваги, оскільки з них не можна встановити, що саме ці матеріали купувались на будівництво будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , а також те, що більшість таких документів не підтверджують, що саме позивачі купували будівельні матеріали.

В судовому засіданні допитані свідки показали наступне:

ОСОБА_19 показала, що на будівництві працював її чоловік якого наймав ОСОБА_5 , які кошти він отримував за роботу їй невідомо, вона особисто ніяких робіт не виконувала.

ОСОБА_20 показала, що виписувала в рахунок своєї заробітної плати на підприємстві де працювала огорожу, фанеру, деревина(олівці), інші матеріали, які в неї купувала ОСОБА_1 , на яку конкретну суму продала будівельних матеріалів не пояснила.

ОСОБА_21 суду показав, що на замовлення позивачів виконував роботи по будівництву будинку: мурував, робив кришу, документів на його роботу не оформляли, на яку суму виконав роботи пояснити не може.

ОСОБА_22 показала, що виписувала позивачам фанеру, будівельні матеріали, на яку конкретно суму не пояснила.

ОСОБА_23 показала, що зі слів свого чоловіка їй відомо, що він та інші працівники працювали на будівництві будинку на замовлення позивачів, особисто вона цього не бачила, скільки платили за роботу їй не відомо.

ОСОБА_24 яка є дочкою позивачів, суду показала, що будинок будували її батьки, наймали будівельників, доставляли матеріали. Батьки продали чотирьох кімнатну квартиру за ці кошти купили їй квартиру та собі. На будівництво витрачали кошти отримані від продажу автомобіля та дачі.

ОСОБА_25 показала, що виконувала в будинку роботи на замовлення ОСОБА_1 , яка з нею і розраховувалась.

ОСОБА_26 показала, що є кумою відповідачів, їй відомо, що будинок будувався для молодої сім`ї, про це говорили на той час всі в їх родині. По будівництву допомагали як батьки ОСОБА_12 так і ОСОБА_27 .

ОСОБА_28 рідній брат відповідачки суду показав, що їх батьки та він особисто допомагали сестрі коштами на будівництво, оформити земельну ділянку, він виконував роботи по будівництву фундаменту та огорожі, підсобні роботи.

Отже, показання свідків зі сторони позивача не спростовують показань свідків сторони відповідача та обставин встановлених в рішення суду про поділ майна подружжя.

Дослідженні у справі докази та встановлені на їх підставі обставини вказують, що в матеріалах справи відсутні акти виконаних робіт, договори, докази того, що допомога надавалась не безоплатно.

Враховуючи висновки експерта Водько Ю.В. щодо вартості будинковолодіння та виконаних робіт, суд вважає, що позивачами не доведено фактів, що саме ними не безповоротно вкладено кошти вказані у висновках експертів №ЕЗ-24/18 від 19.09.2018 року та №ЕЗ-1918 від 04.07.2018 року в сумі 1137955,4 гривні на будівництво та ремонт будинку.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

Стосовно застосування до даних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, заявленої стороною відповідача, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, про порушення своїх прав позивачам стало відомо після ухвалення колегією суддів судової палати у цивільних та адміністративних справах Апеляційного суду Рівненської області рішення від 28 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_17 , треті особи виконавчий комітет Рівненської міської ради, комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання права спільної часткової власності на домоволодіння, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права спільної часткової власності на земельну ділянку, згідно якого в задоволенні позову було відмовлено.

За вищевикладених обставин, суд приходить до висновку, що заява представника відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає до задоволення.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Представником відповідача заявлено до суду клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 26550 грн.

Відповідно до ч.1ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно частини третьої зазначеної статті до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Згідно ч. 8 вказаної статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо).

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При розгляді даного питання, суд враховує правову позицію Верховного Суду, яка міститься у його Постанові від 30 серпня 2018 року по справі №466/2631/16-ц, де зазначено, що: «На підтвердження цих обставин (витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера)»

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року по справі №372/1010/16-ц.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування по справі.

Представником позивача, надано всі необхідні документи, які передбачені ч.3 ст.137, ст. 141 ЦПК та в термін відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України.

Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу правову допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги, кваліфікацію адвоката, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значення справи для сторони,та вважає, що стягнення витрат за надання професійної допомоги адвоката, які позивач поніс підлягають до часткового задоволення.

Сума судових витрат, які позивач сплатив у зв`язку із розглядом справи складається із витрат на правничу допомогу в сумі 26550 грн., але представником позивача документально до матеріалів справи було долучено квитанції на суму 13150 грн., а відтак з позивачів підлягає стягненню 13150 грн. судових витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про відшкодування витрат на будівництво відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 13150 (тринадцять тисяч сто п`ятдесят гривень) 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Позивач ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків _________________________.

Позивач ОСОБА_5 , адреса проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повний текст рішення виготовлено 24 вересня 2021 року.

Суддя С.П. Харечко