Дата документу 16.03.2021 Справа № 333/39/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/39/21
Провадження №22-ц/807/1107/21
Головуючий в 1-й інстанції Варнавська Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.
секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Артеменко Євгена Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 12 січня 2021 року) у справі за заявою КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР про госпіталізацію у примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

У січня 2021 року директор Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради Судовська Т.Г звернулась до суду із заявою, в якій просить вирішити питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку ОСОБА_1 , посилаючись на те, що остання перебуває під наглядом психіатра з 1997 року з приводу параноїдної шизофренії. Неодноразово (26 госпіталізацій) лікувалась стаціонарно з афективно-маячною симптоматикою, маячними ідеями величі, особистої значимості, ідеями реформаторства; переслідувала конкретних осіб державної адміністрації, загрожувала їм розправою. Особа з інвалідністю II групи за психічним захворюванням. У зв`язку з повною відсутності критики до хвороби амбулаторно лікування не приймає. Остання виписка 19.07.2019 року. Згідно заяви чоловіка - ОСОБА_2 , погіршення психічного стану з січня 2021 року: «Вважає себе двічі героєм СРСР, учасником війни в Афганістані, співробітником розвідки, розмовляє сама із собою погрожує розправою, заявляє, що чоловік слідкує за нею через телевізор, намагалась вдарити його кухонним ножем, погрожує вбити під час сну, викидає з вікна його особисті речі». У зв`язку з чим викликана бригада швидкої медичної допомоги. 10.01.2021 о 18.45 ОСОБА_1 доставлена в приймальне відділення КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР, оглянута черговим лікарем-психіатром приймального відділення, який кваліфікував стан, як загострення тяжкого психічного розладу з агресивними діями. Госпіталізована у примусовому порядку як особа, яка виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих. 11.01.2021 о 09.00 оглянута комісією лікарів-психіатрів. Висновок: пацієнтка страждає тяжким психічним розладом у формі параноїдної шизофренії, безперервний тип перебігу. Галюцинаторно-параноїдний синдром з агресивними діями (по відношенню до чоловіка). Враховуючи реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку до оточуючих, внаслідок тяжкого психічного розладу, та згідно зі ст. ст. 14, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» примусова госпіталізація доцільна. Лікування можливе тільки в умовах закладу з надання психіатричної допомоги.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2021 року, заяву директора Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради Судовської Т.Г. про госпіталізацію у примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено.

Госпіталізовано у примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , до психіатричного закладу Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради, розташованої за адресою: м.Запоріжжя, вул.Сєдова, 6.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що заявником у справі не надано жодного доказу загрози з боку ОСОБА_1 , а відповідно підстав для її примусової госпіталізації.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно заяви ОСОБА_2 , останній просить госпіталізувати ОСОБА_1 у зв`язку із погіршенням її психічного стану з січня 2021 року, оскільки остання вважає себе двічі героєм СРСР, учасником війни в Афганістані, співробітником розвідки, розмовляє сама із собою погрожує розправою, заявляє, що чоловік слідкує за нею через телевізор, намагалась вдарити його кухонним ножем, погрожує вбити під час сну, викидає з вікна його особисті речі. ОСОБА_1 перестала спати вночі та вдень, конфліктує із сусідами.

Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів від 11.01.2021 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждає тяжким психічним розладом у формі параноїдної шизофренії, безперервний тип перебігу. Галюцинаторно-параноїдний синдром з агресивними діями (по відношенню до чоловіка). Враховуючи реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку до оточуючих, внаслідок тяжкого психічного розладу примусова госпіталізація доцільна.

Задовольняючи вимоги заяви суд першої інстанції виходив з того, що компетентною комісією лікарів-психіатрів у ОСОБА_1 виявлено психічний розлад у формі параноїдної шизофренії, безперервний тип перебігу, галюцинаторно-параноїдний синдром з агресивними діями, а також встановлено, що хвора становить небезпеку для себе та оточуючих, а тому наявні обов`язкові з огляду на ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» підстави для ухвалення рішення про надання особі психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди, така госпіталізація є доцільною та відповідає її інтересам.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до вимог процесуального закону (статті 339-342 ЦПК України) та відповідно до статей 14, 16 Закону України "Про психіатричну допомогу" рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом.

Згідно з частиною 1 статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Частинами 1, 2 статті 340 ЦПК України передбачено, що у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції і складається з Основ законодавства України про охорону здоров`я, Закону України "Про психіатричну допомогу" та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них (стаття 2 Закону України "Про психіатричну допомогу").

У статті 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Виходячи з вимог статті 13 Закону України "Про психіатричну допомогу", особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.

У статті 14 цього закону йдеться про те, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Відповідно до вимог статті 16 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації.

10.01.2021 о 18.45 ОСОБА_1 доставлена в приймальне відділення КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР, оглянута черговим лікарем-психіатром приймального відділення, який кваліфікував стан, як загострення тяжкого психічного розладу з агресивними діями. Госпіталізована у примусовому порядку як особа, яка виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих.

11.01.2021 о 09.00 ОСОБА_1 оглянута комісією лікарів-психіатрів, відповідно до висновку яких, пацієнтка страждає тяжким психічним розладом у формі параноїдної шизофренії, безперервний тип перебігу. Галюцинаторно-параноїдний синдром з агресивними діями (по відношенню до чоловіка). Враховуючи реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку до оточуючих, внаслідок тяжкого психічного розладу, та згідно зі ст. ст. 14, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу» примусова госпіталізація доцільна. Лікування можливе тільки в умовах закладу з надання психіатричної допомоги.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу є безпідставними і такими, що спростовуються вищевказаним висновком комісії лікарів-психіатрів про госпіталізацію в примусовому порядку від 11 січня 2021 року.

Окрім цього, лікар психіатр повідомив в ході судового засідання суду, що ОСОБА_1 з 1997 року систематично проходить лікування у закладі і була за цей час госпіталізована більше 26 разів, за останньою госпіталізацією на час апеляційного розгляду вже пройшла курс лікування і виписана з лікарні за місцем проживання.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як "психічно хвора", якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07(провадження № 14-9свц18).

Оскільки наявність психічного розладу ОСОБА_1 на час госпіталізації було встановлено на підставах та в порядку, визначеному законом, встановлені обставини, що поведінка ОСОБА_1 становила небезпеку для неї самої та для оточуючих, були наявні підстави, передбачені статтею 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" для госпіталізації останньої, на час звернення із заявою, в психіатричний заклад в примусовому порядку.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 18 березня 2021 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков