Провадження № 2/742/165/21
Єдиний унікальний № 742/3000/20
19 лютого 2021 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:
головуючого - судді Короткої А.О.,
при секретарі Сидоренко Ю.Г.,
позивачки ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення їх з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання їм іншого житлового приміщення.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власницею вказаного вище будинку, оскільки побудувала його разом зі свої чоловіком ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після його смерті вона стала одноособовим власником даного житла на підставі свідоцтва про право власності від 27.01.1986 року, зареєстрованого в реєстрі за №370.
Разом з нею у цьому будинку також зареєстрований її син - ОСОБА_2 та онук - ОСОБА_3 , проте відповідачі вже тривалий час не проживають за вказаною адресою, оскільки між сторонами протягом останніх років склалися неприязні стосунки, зокрема через постійні знущання сина і його дружини, позивачка неодноразово зверталася за допомогою до правоохоронних органів та органів місцевого самоврядування, проте тричі вона отримувала відмову у порушенні кримінальної справи, а перевіркою виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області щодо неправомірних дій з боку ОСОБА_2 було встановлено, що ним було відключене електропостачання вказаного будинку, яке відновлено лише за результатами проведеної перевірки, але будинок не опалюється через те, що ОСОБА_2 розібрав у ньому котел опалення. Крім цього, позивачка зверталася також за допомогою з листом на телепередачу «Говорить Україна», в якому розписала всі дії, які вчиняє щодо неї її син, проте жодним способом виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у позасудовому порядку позивачка не змогла, а факт їхньої реєстрації у належному їй житлі та періодичні появи у ньому завдають шкоди самому приміщенню та обмежують її у вільному розпорядженні своєю власністю - нерухомим майном, в тому числі це також позбавляє її права на отримання субсидії, у зв`язку з чим вона змушена була звернутися до суду з даним позовом.
В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила виселити з належного їй будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки вони вже тривалий час у ньому не проживають, але час від часу приходять дізнатися, чи вона ще не померла, кожного разу руйнуючи щось у приміщенні, роблячи її проживання там нестерпним, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином та вчасно, та не надали заперечень проти даного позову.
У зв`язку з цим суд на підставі ст.280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердили факти, викладені позивачкою у заяві, пояснивши, що дійсно ОСОБА_1 постійно їм жаліється на свого сина, який створює для матері нелюдські умови проживання у її власному будинку, зокрема їм відомо про випадки, коли він не пускав матір в будинок, міняв у дверях замки, забрав з нього газову плиту, розібрав котел опалення, виніс з будинку подушки, стільці та столи, зруйнував ванну кімнату та вибив у ній плитку, а оскільки рахунки були оформлені на сина, то він відключив постачання до будинку газу та світла, чим створив для матері нелюдські умови проживання у ньому.
Вислухавши позивачку, свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 27.01.1986 року, виданого держаним нотаріусом Прилуцької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №370, ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.п.6).
Згідно з копією будинкової книги (а.п.7-8) у житловому будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що також підтверджується довідками відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області (а.п.20, 21).
Як вбачається з копій постанов про відмову в порушенні кримінальної справи Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області від 30.10.2011 року, 25.11.2011 року та 18.05.2012 року (а.п.9-11), позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів з заявами про притягнення її сина ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності, у зв`язку з вчиненням ним хуліганських дій відносно своєї матері.
З копії листа №012-11/Ц-1001/242 від 20.01.2020 року Прилуцької міської ради Чернігівської області вбачається, що ОСОБА_1 також зверталася до міського голови Попенко О.М. зі зверненням щодо неправомірних дій з боку її сина ОСОБА_2 , на підставі якого було встановлено, що електропостачання будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відновлено, але будинок не опалюється, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 розібрав котел опалення. Місце проживання ОСОБА_2 невідоме та Прилуцькою міською радою Чернігівської області направлений лист до Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області щодо вжиття до нього відповідних заходів, оскільки в його діях присутні ознаки правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП (а.п.13).
Крім цього, ОСОБА_1 зверталася ще до редакції телепередачі «Говорить Україна» щодо дій свого сина ОСОБА_2 по відношенню до неї (а.п.14-15)
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а частиною 1 ст.317 ЦК України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування.
В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Стаття 150 Житлового кодексу України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-VII401 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про оголошення особи безвісно відсутньою або померлою.
Статтею 116 Житлового кодексу України передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за цільовим призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, зокрема тоді, коли ці порушення поєднані з псуванням належного йому нерухомого майна.
Зважаючи на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є власниками вказаного вище будинку, але будучи в ньому зареєстрованими систематично його руйнують та псують, що перешкоджає власниці вільно користуватися та розпоряджатися належним їй нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого грубо порушуються її законні права та інтереси, а відповідачами у даній справі не надано суду жодних доказів в заперечення позовних вимог, то суд вважає за необхідне усунути перешкоди у користуванні позивачкою своєю власністю, виселивши відповідачів з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання їм іншого житлового приміщення, задовольнивши в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є рішення суду, яке набрало законної сили, про виселення.
На підставі ст.109, 116, 150 ЖК України, ст.316, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-VII401, керуючись ст.12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 284, 352, 354-355, п.9, 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП - невідомо, адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП - невідомо, адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП - невідомо, адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення задовольнити у повному обсязі.
Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: виселити з нього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без надання їм іншого житлового приміщення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області.
Повне судове рішення складено 01.03.2021 року.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд або на апеляційне оскарження, якщо така заява або апеляційна скарга подані протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя А.О.Коротка