ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/821/1726/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/3032/19 Категорія: 301030300 Скляренко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Єльцова В.О.

суддів: Бородійчук В.Г., Нерушак Л.В.

за участю секретаря Захарченко А.Д.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Кузьменко Володимир

Анатолійович

відповідач: ОСОБА_2

представник відповідача: адвокат Олененко Олександр

Володимирович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2020 року (повний текст рішення складено 24 грудня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з вказаним позовом, який мотивувала тим, що з 24.04.1999 по 12.11.2012 перебувала у шлюбі з відповідачем. Сторони мають сина від шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з батьком у спірній квартирі. За час перебування з відповідачем у шлюбі ними була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , щодо поділу якої між сторонами наразі виник спір.

Вказала, що спірна квартира зареєстрована за відповідачем, хоча придбавалась за спільні кошти подружжя. Крім того, подружжям за спільні кошти здійснювався у квартирі капітальний ремонт. Тому, вона претендує на визнання за нею права власності на половину спірної квартири.

На даний час їй стало відомо, що відповідач став вживати азартними іграми, що на її думку породжує ризик неочікуваного продажу відповідачем вказаної спільної квартири за борги.

У позові ОСОБА_1 просила поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в натурі; виділити їй та визнати за нею право особистої приватної власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити відповідачу ОСОБА_2 та визнати за ним право особистої приватної власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

12.07.2019 позивачка змінила позовні вимоги та просила суд спільну з відповідачем квартиру поділити таким чином: виділити відповідачу ОСОБА_2 у користування квартиру АДРЕСА_2 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в сумі 458000,00 грн., як компенсацію вартості Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати в сумі 450 грн. за проведення експертної оцінки майна.

Уточнений позов обґрунтовано тим, що спірна квартира придбана ними за спільні кошти, хоча в свідоцтві про право власності серії НОМЕР_1 від 07.11.2014 та у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29197404 від 07.11.2014 її власником вказаний лише відповідач.

Будинок, в якому розташована ця квартира, за адресою: АДРЕСА_3 , фактично є колишнім гуртожитком.

Відповідно до договору підряду від 14.07.2003 між ТОВ «Фонд захисту житла та його реконструкції» та ОСОБА_2 було проведено переобладнання та реконструкцію житлового приміщення в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 на індивідуальну житлову квартиру АДРЕСА_4 . При цьому подружжя на протязі 2002-2008 років сплачували всі необхідні витрати на реконструкцію приміщення, за проектно-кошторисну документацію по будинку, за архітектуру.

Відповідно до квитанції від 22.04.2008 на суму 5400,00 грн. та квитанції від 18.06.2008 на суму 4000,00 грн. були здійснені остаточні внески на добудову спірної квартири.

З 2008 року по 2011 рік також добудовувався та реконструювався сам будинок за адресою: АДРЕСА_3 , на що було витрачено 26620,00 грн. їхніх спільних з відповідачем коштів, що підтверджено звітом про надходження та використання грошових коштів ОСББ «Орджонікідзе 96-3» за період з 11.02.2008 року по 11.02.2011 року.

Всі зазначені вище факти повної сплати коштів на реконструкцію та добудову спірної квартири в 2008 році свідчать про остаточне завершення її реконструкції саме в цей час і про те, що з цього часу вона не могла бути незавершеним будівництвом.

Також вказала, що у спірній квартирі їх сім`я фактично не проживала, оскільки до 2007 року вирішувалось питання щодо визнання на неї права власності за ОСОБА_2 , а з 2008 року будинок, де знаходиться квартира, добудовувався до 2011 року. Реконструкція та ремонт спірної квартири та вказаного будинку були повністю завершені до 2012 року.

Крім того, з 2008 року по 2011 рік вони з відповідачем за спільні кошти в сумі 70000,00 грн. проводили капітальний ремонт в квартирі. Більшість з цих коштів вона отримала від своєї матері.

Всього на придбання, реконструкцію та ремонт спірної квартири АДРЕСА_2 ними в період шлюбу було витрачено 140317,00 грн., що з врахуванням інфляції на сьогоднішній день становить 458651,95 грн..

Вартість спірної квартири, станом на 14.06.2019 року, становить відповідно до звіту про проведення незалежної оцінки житлового приміщення становить 916000,00 грн.

На підставі викладеного просила задовольнити її позовні вимоги з урахуванням наданих уточнень.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

При цьому суд встановив, що спірна квартира хоча і набута у власність відповідача в 2014 році після розірвання шлюбу, однак платежі за неї вносились за період перебування у шлюбі. Тому суд дійшов висновку про те, що позивачка має право на компенсацію вартості Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , розмір якої складає 458000 грн., з урахуванням того, що відповідач не оскаржував дійсну вартість квартири, визначену в розмірі 916000 грн. згідно зі Звітом про проведення незалежної оцінки житлового приміщення, яка визначена.

Проте у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про що заявлено відповідачем в суді першої інстанції.

Рішення оскаржено позивачкою в апеляційному порядку, яка вважає його незаконним та необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 12.11.2012 під час розлучення сторони домовились про добровільний розподіл майна з умовою про те, що Ѕ частину спірної квартири відповідач зареєструє на їхнього спільного сина після того, як тому виповниться 18 років, тобто в 2018 році. Вважає, що позовну давність слід відраховувати з 02.01.2018, тобто дати повноліття їхнього сина, з якої, на думку позивачки, була порушена домовленість сторін про оформлення права власності на Ѕ частину квартири за сином сторін.

Таким чином, позивачка вважає, що судом неправомірно відмовлено у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, а тому просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2020 року скасовано, ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати в розмірі 11450,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 450,00 грн. за проведення експертної оцінки майна.

Не погоджуючи з постановою апеляційного суду, ОСОБА_2 подав касаційну скаргу. Постановою Верховного Суду (справа №711/3032/19, провадження №61-6118св21) від 04 серпня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 15 березня 2021 року скасовано.

Передано справу № 711/3032/19 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Черкаського апеляційного суду від 15 березня 2021 року втратила законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Суд касаційної інстанції в постанові вказав про те, що у справі, що переглядається: в суді першої інстанції предметом розгляду були дві позовні вимоги:

про виділення відповідачу спірної квартири; про стягнення з відповідача на користь позивача грошових кошті в сумі 458 000,00 грн. як компенсації вартості 1/2 частки спірної квартири;

апеляційний суд не врахував, що позовні вимоги про визнання права на частку в суді першої інстанції предметом розгляду не були та позивач таких вимог не заявляла;

за таких обставин, апеляційний суд по суті не здійснив апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції, а тому зробив передчасний висновок про його скасування.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

З матеріалів справи встановлено, що з 24.04.1999 по 12.11.2012 сторони перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_2 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому 24.04.1999 та заочним рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12.11.2012 (а.с. 10, 11 том 1).

14.07.2003 року між ТзОВ «Фонд захисту житла та його реконструкції» (Підрядник) та ОСОБА_2 (Замовник) був укладений Договір підряду, відповідно до умов якого Підрядник зобов`язався виконати всі будівельні роботи з переобладнання та реконструкції житлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до проектно-кошторисної документації на індивідуально житлову квартиру АДРЕСА_4 і передати її Замовнику у власність після закінчення робіт в терміни і на умовах, визначених в цьому Договорі. Ціна будівельних робіт з переобладнання та реконструкції житлового приміщення на індивідуальну квартиру АДРЕСА_4 складає 22000 грн. і на момент укладення вказаного Договору вартість квартири в сумі 22000,00 грн., витрати за проектно-кошторисну документацію в сумі 1080,00 грн. та витрати за архітектуру в розмірі 1500,00 грн. сплачені в повністю (п.п. 2.1, 2.2, 2.3 Договору).

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17047623 від 13.12.2007, вбачається, що 13.12.2007 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на незавершену будівництвом квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 172 том 1).

07.11.2014 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 19 том 1) та в цей же день зареєстровано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.11.2014 року, індексний номер 29197404 (а.с. 20 том 1).

Матеріалами справи підтверджується, що за квартиру сплачувались грошові кошти в таких сумах: 22000 грн. вартість квартири відповідно до Договору підряду від 14.07.2003; 9717 грн. 41 коп. доплата в різниці в ціні за 1 кв.м. площі квартири згідно умов мирової угоди від 22.10.2007 року, 11400 грн. внески на добудову квартири підтверджуються квитанціями до прибуткового касового ордеру серії 12АААЗ №246219 від 22.04.2008 та серії 12АААЗ №246239 від 18.06.2008, а також №70 від 31.10.2008 (т. 1 а.с. 173-175).

В період з 11.02.2008 року по 11.02.2011 року відповідачем було сплачено ОСББ «Орджонікідзе 96-3» на підставі рішень загальних зборів у якості цільових внесків на реконструкцію та ремонт будинку, що передбачено статутом об`єднання, в загальній сумі 26620 грн. (т. 1 а.с. 184).

Крім того, в період шлюбу, а саме 28.06.2003 року було здійснено і оплату вартості проектно-кошторисної документації в розмірі 1080 грн. та 11.07.2003 року оплату за архітектуру в розмірі 1500 грн., відповідно до умов Договору підряду від 14.07.2003 року.

Таким чином, кошти за спірну квартиру вносились в період шлюбу, що не спростовано відповідачем.

Реальна вартість квартири станом на 14.06.2019 становила 916000 грн., про що свідчить Звіт про проведення незалежної оцінки житлового приміщення трикімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с. 159-171 том 1). Проти такої оцінки вартості квартири відповідач також не заперечував.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

В силу приписів частини 1 та частини 2 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (частина перша статті 66 СК України).

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України). Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Позивачка в уточненому позові просила виділити відповідачу ОСОБА_2 у користування квартиру АДРЕСА_2 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в сумі 458000,00 грн., як компенсацію вартості Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дослідивши усі наявні докази в сукупності, те, що усі кошти за квартиру були внесені під час перебування сторонами у шлюбі, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що спірна квартира є спільним майном подружжя. Це питання хоч і не піднімалось позивачкою дослівно, але, виходячи з її доводів та суті позовних вимог є необхідним для вирішення даного спору.

Презумпцію спільності майна, придбаного за час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 не спростовано. Доводи відповідача про те, що після розірвання шлюбу він витратив кошти на ремонт та облаштування квартири, не підтверджені належними доказами.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про припинення її права на свою частку у праві спільної власності із присудженням їй грошової компенсації, то така вимога не може бути задоволена у зв`язку з тим, що відповідач в судовому засіданні відмовився від сплати її вартості. При цьому, колегія суддів виходить із такого.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільні речі, передбачено, суди мають застосовувати положення частини четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Така ж позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №532/402/16-ц, де він зазначив, що у правовідносинах при поділі майна, що перебуває у спільній власності подружжя, важливим є дії обох сторін для досягнення згоди розподілу такого неподільного майна, з метою захисту прав кожного із подружжя та з урахуванням принципу справедливості та балансу інтересів.

Установивши, що ОСОБА_2 заперечує проти визнання права власності на квартиру лише за ним, не має фінансової можливості сплатити позивачці Ѕ частку її вартості, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виділення відповідачу ОСОБА_2 у користування квартиру АДРЕСА_2 , та відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 458000,00 грн., як компенсації вартості Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 .

Що стосується застосування позовної давності у даному спорі, то колегія суддів не погоджується з висновком суду про її сплив.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Надання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення прав і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова ВС України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Аналогічна позиція висловлена і у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) та постанові Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі №631/322/17 (провадження 61-19061св19).

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Надаючи аналіз доводам відповідача про позовну давність в даному спорі, суд першої інстанції не врахував, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що до моменту звернення з позовом відповідач заперечував право позивачки на майно, яке є спільним сумісним. Факт реєстрації в одноособовому порядку права власності за відповідачем 07.11.2014 не може свідчити про те, що відповідач заперечував за позивачкою її права на майно. Інших доказів про факти незгоди відповідача із правом ОСОБА_1 на частину у спільному сумісному майні матеріали справи не містять.

Спір між сторонами щодо поділу квартири виник у 2018 році, коли позивачці стало відомо про захоплення відповідачем азартними іграми, а також не виділення останнім частки квартири сину, якому виповнилося 18 років. Тому слід вважати з цього часу починається перебіг позовної давності, який позивачкою не пропущено.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що заявляючи про розірвання шлюбу в 2012 році у подружжя не було спору про майно, а отже сторони досягли згоди про його поділ. Така позиція тільки підтверджує відсутність у колишнього подружжя спору про спільну квартиру.

З огляду на викладене, відмова суду першої інстанції у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності не є правильною.

Згідно п. п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки, при розгляді справи судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, а саме неправильне тлумачення закону, що призвело до невірних правових висновків у тих правовідносинах, що виникли між сторонами, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2020 року скасувати.

Постановити нову постанову про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складення повного тексту постанови.

Головуючий В.О. Єльцов

Судді В.Г. Бородійчук

Л.В. Нерушак