Постанова

Іменем України

18 березня 2021 року

м. Київ

справа № 552/313/20

провадження № 61-430св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - виробничий кооператив «Природоохоронне підприємство «Екологія»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави, у складі судді Кузіної Ж. В., від 26 червня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Лобова О. А., Дорош А. І., Триголов В. М., від 21 вересня 2020 року.

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду

з позовом до виробничого кооперативу «Природоохоронне підприємство «Екологія» (далі - ВК «ПП «Екологія») про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що вона з метою працевлаштування у жовтні 2019 року звернулася до відповідача із письмовим зверненням в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», просила надати інформацію щодо можливості її працевлаштування. Жодної відповіді на своє звернення не отримала. Вважала, що відповідачем порушено її право на отримання інформації.

Із урахуванням зазначеного, позивачка просила позов задовольнити, визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду та ненадання відповіді на її звернення про працевлаштування і зобов`язати відповідача повторно розглянути її звернення з наданням відповіді.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВК «ПП «Екологія» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 з власної ініціативи звернулась до ВК «ПП«Екологія» з пропозицією про її можливе працевлаштування, і це звернення стосується трудових правовідносин, а враховуючи положення статті 12 Закону України «Про звернення громадян», відповідач не зобов`язаний надавати відповідь на звернення позивачки, яке стосується її особистого працевлаштування. Крім того, доказів отримання відповідачем такого звернення суду не надано.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 червня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Проаналізувавши зміст листа позивачки, направленого поштою на адресу відповідача, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що цей лист не є зверненням громадянина у розумінні приписів Закону України «Про звернення громадян», оскільки у ньому йдеться виключно про можливість працевлаштування позивачки. Матеріали справи не містять належних доказів отримання відповідачем листа позивачки.

Доводи позивачки про свідому бездіяльність відповідача, що полягала у небажанні отримати та зареєструвати звернення позивачки, визнанні припущеннями останньої, тоді як вимога позивачки розглянути звернення щодо її працевлаштування в кооперативі у відповідності до положень Закону України «Про звернення громадян» визнана такою, що суперечить статті 12 цього Закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

21 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Київського районного суду

м. Полтави від 26 червня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявниця зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої

статті 389 Цивільного процесуального кодексу України) та порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок неналежного дослідження судом зібраних

у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявниця стверджує, що її лист був оформлений як звернення відповідно до вимог статей 14, 15 Закону України «Про звернення громадян». Чинним законодавством не передбачено обов`язку особи, яка подає письмове звернення шляхом надсилання його рекомендованим листом з повідомленням про вручення, контролювати його надходження до адресата. Судами попередніх інстанцій не було витребувано докази з АТ «Укрпошта» щодо надходження відправленого нею листа до ВК «ПП«Екологія». Державна служба зайнятості не надавала їй направлення на працевлаштування до ВК «ПП«Екологія», а тому вона самостійно, у порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», звернулася до відповідача з метою отримання відповідної інформації щодо можливого працевлаштування.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 направила до ВК «ПП «Екологія» звернення, у якому просила повідомити її письмово про готовність її працевлаштувати і умови працевлаштування, а також просила повідомити бачення її працевлаштування, у разі згоди або відмови - обґрунтувати відповідь належним чином.

Відповіді на вказане звернення ОСОБА_1 не отримала.

Згідно листа АТ «Укрпошта» № ЗЗ-Г-18490, Г-19907 від 27 грудня 2019 року рекомендований лист від 11 жовтня 2019 року № 632 на адресу ВК «ПП «Екологія» вручений 16 жовтня 2019 року у відділенні поштового зв`язку № 7 м. Полтава без вчинення підпису в супровідних документах, що не дає можливості підтвердити факт його вручення.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з положеннями пункту 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до частин першої-третьої статті 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - це звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - це письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

У статті 5 Закону України «Про звернення громадян» йдеться про те, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути усним чи письмовим.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

Згідно частини першої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Статтею 12 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про засади запобігання і протидії корупції», «Про виконавче провадження».

В той же час згідно статті 4 Кодексу законів про працю України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України).

Частинами першою, другою статті 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачкою не доведено порушення відповідачем її прав, встановлених Законом України «Про звернення громадян».

При вирішенні спору судами попередніх інстанцій надано належну оцінку змісту звернення позивачки від 10 жовтня 2019 року, яке було адресовано ВК «ПП «Екологія», у якому фактично висловлено пропозицію про її працевлаштування. У зазначеному зверненні (листі) позивачка пропонувала ознайомитись з її резюме, повідомляла про свою кваліфікацію, а також вказувала про наявність у ВК «ПП «Екологія» вакансії секретаря. Зміст листа засвідчує, що порядок розгляду заяв, встановлений Законом України «Про звернення громадян», не поширюється на звернення ОСОБА_1 до ВК «ПП «Екологія», оскільки порядок укладення трудового договору врегульовано нормами КЗпП України.

Вказаним обставинам надано належну оцінку судами першої та апеляційної інстанції.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 червня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович