Справа № 1-83/07
Провадження № 6/161/208/21
У Х В А Л А

16 березня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі Чигринюк В.С.

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду в м. Луцьку заяву Рівненського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)про видачу дублікату виконавчого листа в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

12.02.2021 року Рівненський РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі Рівненський РВ ДВС) в особі головного державного виконавця Кравчук А.О. звернувся до суду з вищевказаною заявою на обгрунтування вказавши, що в цивільній справі № 1-83/07 Луцьким міськрайонним судом Волинської області було ухвалено рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 13135,84 грн. та на його виконання 30.05.2007 року було видано відповідний виконавчий лист. 11.03.2016 року Рівненським РВ ДВС було відкрито виконавче провадження № 50454780 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 залишку боргу згідно судового рішення від 30.05.2007 року в цивільній справі № 1-83/07 у розмірі 12885,30 грн. Разом з тим, 14.02.2017 року в ході примусового виконання рішення державним виконавцем винесено постанову про передачу виконавчого провадження № 50454780 до Першого ВДВС у м. Луцьку ГТУЮ у Волинській області, оскільки згідно повідомлення ДУ «Городоцький виправний центр №131» боржник ОСОБА_2 вибув у зв`язку із звільненням за адресою: АДРЕСА_1 Однак, при передачі виконавчих провадження із Рівненського РВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області до Рівненського РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) виявлено, що виконавче провадження № 50454780, в тому числі оригінал виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області № 1-83/07, при передачі до Першого ВДВС у м. Луцьку ГТУЮ у Волинській області було втрачене. Враховуючи наведене, просить суд визнати причини втрати виконавчого документа поважними та видати дублікат відповідного виконавчого листа, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області № 1-83/07 від 30.05.2007 року.

Від в.о. начальника Рівненського РВ ДВС Кравчук А.О. до початку судового засідання надійшло клопотання з проханням розгляд справи здійснювати у відсутності представника заявника (а.с. 23).

Заінтересовані особи - стягувач ОСОБА_1 та боржник ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилися, причин неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань від неї на адресу суду не надходило.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, оскільки заявником надані достатні докази, що свідчать про правовідносини між сторонами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 30.05.2007 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області на виконання судового рішення в цивільній справі № 1-83/07, було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 13135,84 грн.

Згідно Інформаційної довідки з автоматизованої системи виконавчого провадження № 34578 від 25.02.2020, щодо виконавчого провадження №50454780 встановлено, що 11.03.2016 року до Рівненського РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) надійшов виконавчий лист № 1-83, виданий 30.05.2007 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 13135,84 грн. (а.с. 6-11).

11.03.2016 року Рівненського РВ ДВС було відкрито виконавче провадження № 50454780 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 залишку боргу згідно виконавчого листа № 1-83, виданого 30.05.2007 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області в розмірі 12885,30 грн. (а.с. 14).

14.02.2017 року в ході примусового виконання рішення державним виконавцем винесено постанову про передачу виконавчого провадження № 50454780 до Першого ВДВС у м. Луцьку ГТУЮ у Волинській області, оскільки згідно повідомлення ДУ «Городоцький виправний центр №131» № 60/11/52 від 11.01.2017 року боржник ОСОБА_2 у зв`язку із звільненням із місця відбування покарання вибув на проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Разом з тим, у зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 09.01.2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2019 року № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» при передачі виконавчих провадження із Рівненського РВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області до Рівненського РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) виявлено, що виконавче провадження № 50454780 при передачі до Першого ВДВС у м. Луцьку ГТУЮ у Волинській області було втрачене, в тому числі оригінал виконавчого листа №1-83, виданого 30.05.2007 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області.

24.01.2020 року начальником Рівненського РВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області до Рівненського РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Іщук Н.В. в межах виконавчого провадження № 50454780 було винесено постанову від 24.01.2020 року, відповідно до якого постанова про передачу виконавчого провадження № 50454780 до Першого ВДВС у м. Луцьку ГТУЮ у Волинській області від 14.02.2017 року була скасованою через втрату, зокрема, виконавчого листа №1-83, виданого 30.05.2007 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області (а.с. 12).

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених п. п. 1-4 ч. 9 ст. 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Отже, при винесенні постанови передачу виконавчого провадження від 14.02.2017 року, Рівненський РВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області мав направити до Першого ВДВС у м. Луцьку ГТУЮ у Волинській області від 14.02.2017 року виконавче провадження № 50454780, в тому числі й виконавчий лист №1-83, виданий 30.05.2007 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 залишку боргу в розмірі 12885,30 грн., були втраченими.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (ст. 129 Конституції України).

Разом з тим, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області в цивільній справі № 1-83/07 станом на даний час залишається невиконаним.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 124 Конституції України імперативно визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у ч. 1 ст. 18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) суд зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції. Державі належить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права.

Крім того, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система договірної держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні ст. 6 Конвенції (рішення від 28.07.1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19.03.1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Частиною 1 ст. 431 ЦПК України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до п. 17.4 «Перехідних положень» ЦПК України, у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (п. 2 рішення Конституційного Суду України 25.12.1997 року по справі № 9зп).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Суду розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід`ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.

Ратифікація Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) покладає на нашу державу обов`язок неухильного додержання зобов`язань за цим міжнародно-правовим документом, що вимагає від нашої держави необхідності організувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити реальне гарантування передбаченого Конвенцією права на судовий захист, створити рівні умови доступу до правосуддя.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського суду з прав людини законодавчо ґрунтується на нормах п. 1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 p., згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 p., у якій зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищенаведене та з огляду на принцип обов`язковості виконання судового рішення, надаючи оцінку обставинам, на які посилається заявник як на підставу заявлених вимог, суд вважає за необхідне заяву Рівненського РВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)про видачу дублікату виконавчого листа в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити у повному обсязі.

На підставі ст.ст. 247, 352, 354, 431, 433 ЦПК України, п. 17.4 Перехідних положень ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву Рівненського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)про видачу дублікату виконавчого листа в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Видати дублікат виконавчого листа в цивільній справі № 1-83/07, виданий 30.05.2007 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 13135 (тринадцять тисяч сто тридцять п`ять) грн. 84 коп.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення ухвали відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала у повному обсязі складена 16 березня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська