РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року Справа № 414/235/21

Провадження № 2-о/414/39/2021

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Безкровного І.Г.,

за участю секретаря с/з Білан Н.О.,

представника заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Кіровська міська рада Луганської області, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 , звернулася до Кремінського районного суду Луганської області із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

В обґрунтування заяви зазначається, що заявник ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявник була зареєстрована та постійно проживала зі своїм чоловіком за однією адресою, а саме: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно, яку заявник вважає, що фактично прийняла, оскільки постійно проживала зі своїм чоловіком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

24.09.2020 заявник звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_4 , однак отримала відмову у видачі такого свідоцтва, оскільки нею не були надані нотаріусу документи, які б підтверджували факт спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Заявник зазначає, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Отже, заявник є єдиним спадкоємцем після смерті чоловіка.

На теперішній час отримати у м. Голубівка Луганської області належну довідку про склад сімї, необхідну для видачі свідоцтва про право на спадщину, не вбачається можливим, оскільки зазначений населений пункт розташований на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тому на цій території заявник змогла отримати лише довідку про склад сімї від окупаційної влади.

Таким чином, заявник просила суд встановити факт її постійного проживання на час відкриття спадщини зі своїм чоловіком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , що необхідно заявнику для оформлення спадщини після смерті останнього.

09.02.2021 разом із відкриттям провадження у справі судом було задоволене клопотання представника заявника про виклик свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 22-23).

18.03.2021 ухвалою на місці без виходу до нарадчої кімнати судом було задоволене клопотання представника заявника про допит свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також прийнято відмову представника від подальшого виклику свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які не з`явилися в судове засідання.

У судове засідання заявник не з`явилася, її представник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, надавши пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у заяві. Також представник зазначила, що до складу спадщини, яка залишилася після смерті чоловіка заявника, входить нерухоме майно та невиплачена пенсія.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань суду не надав.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що раніше мешкала у м. Брянка Луганської області та останні 10-12 років перебувала у дружніх стосунках (дружили сім`ями) із ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_9 , які весь цей час постійно проживали разом у будинку АДРЕСА_2 . Сама ОСОБА_7 після війни у 2015 році виїхала на постійне місце проживання до м. Сєвєродонецька, однак постійно підтримувала зв`язок із ОСОБА_2 по телефону. ОСОБА_7 відомо зі слів заявника, що у 2019 році чоловік останньої помер і по момент його смерті ОСОБА_2 продовжувала проживати з чоловіком. ОСОБА_7 була присутньою на похороні чоловіка заявника, остання займалася його похованням.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що він зареєстрований та постійно проживав у м. Брянка Луганської області, однак останній рік проживає у м. Кремінна Луганської області. Він був знайомий із чоловіком заявника ОСОБА_3 , вони тривалий час разом працювали на шахті у м. Кадіївка Луганскої області. ОСОБА_3 перебував у шлюбі та постійно проживав разом із заявником у м. Голубівка Луганської області, проте за якою саме адресою ОСОБА_8 невідомо, оскільки вдома у них він не бував. Про смерть ОСОБА_3 він дізнався від заявника.

Заслухавши представника заявника та свідків, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з постанови Верховної Ради України „Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей від 12.05.2016, місто Кіровськ Луганської області було перейменоване на місто Голубівка.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_10 23.08.1975 уклала шлюб із ОСОБА_4 , з яким вона разом з 13.11.1984 були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 , і який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Голубівка Луганської області (а.с. 8-9, 14, 15, 16-18).

Відповідно до довідки № 67 від 27.10.2020, виданої Приватним підприємством «Восток-НИП» так званої «Луганської Народної Республіки», заявник ОСОБА_2 проживала зі своїм чоловіком ОСОБА_3 на день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17.03.2015 визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово, на строк, що закінчується через один рік з дня набрання чинності Законом України "Про створення необхідних умов для мирного врегулювання ситуації в окремих районах Донецької та Луганської областей", запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, до яких належать райони, міста, селища, села, що визначаються рішенням Верховної Ради України (окремі райони Донецької та Луганської областей).

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» № 252-VIII від 17.03.2015 до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької і Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 року.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» № 1275-р від 12.02.2015 м. Стаханов Луганської області віднесене до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Таким чином, м. Голубівка Луганської області розташоване на тимчасово окупованій території України.

Відповідно до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIIІ від 18.01.2018 одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації як держави-окупанта проти України стала тимчасова окупація частини території України. Стосовно цих територій встановлено особливий порядок в`їзду та виїзду осіб, які здійснюються через відповідні контрольні пункти. Функціонально відповідальна за управління тимчасово окупованими територіями України окупаційна адміністрація Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Є загальновідомою обставиною, що нині знаходження на території міста Голубівка Луганської області небезпечно як для здоров`я, так і для життя будь-якого громадянина України, оскільки право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території цього міста, що також випливає з постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"» № 462 від 21.05.2015.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Неможливість отримати у м. Голубівка Луганської області необхідні документи для підтвердження факту постійного проживання зі своїм чоловіком (спадкодавцем) виникла внаслідок розташування цього населеного пункту на тимчасово окупованій території України.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки зазначеної додвіки № 67 від 27.10.2020 про фактичне проживання заявника зі спадкодавцем на день смерті останнього, виданої закладом, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, як доказу, оскільки суд бере до уваги, що можливості збирання письмових доказів спільного проживання заявника з її померлим чоловіком на цій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації спадкових прав заявника.

Отже, з досліджених письмових доказів судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, були зареєстровані та постійно проживали разом за однієї адресою, а саме: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно з ч.ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це нерухоме майно.

Із роз`яснення приватного нотаріуса Кремінського районного нотаріального округу Луганської області Дашдамірова Е.А. № 468/01-16 від 24.09.2020 вбачається, що заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилося після смерті чоловіка заявника ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що заявником був пропущений передбачений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, а також не були надані документи, які б підтверджували факт спільного проживання та/або реєстрації за однією адресою із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини. У роз`ясненні нотаріуса також зазначається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 станом на 21.09.2020 не відкривалася, що також підтверджується витягом зі Спадкового реєстру № 61747859 від 21.09.2020 (а.с. 19, 20).

Виходячи з цього, крім заявника, інші спадкоємці після смерті ОСОБА_3 відсутні.

Таким чином, судом встановлено, що перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину заявнику є відсутність документів, що підтверджують факт постійного проживання заявника з її чоловіком ОСОБА_3 на час смерті останнього. У той же час зазначений факт знайшов своє підтвердження з досліджених судом письмових доказів, а також показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які в судовому засіданні також опосередковано підтвердили факт постійного проживання заявника та її чоловіка за однією адресою на час смерті останнього.

Встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини після смерті чоловіка заявника має для ОСОБА_2 юридичне значення для реалізації її спадкових прав щодо права на майно, яке залишилося після смерті її чоловіка ОСОБА_3 .

За таких обставин, оскільки факт постійного проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини знайшов своє підтвердження у судовому засіданні з досліджених письмових доказів та показань свідків, а видача свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я заявника не може бути проведена на загальних підставах, які зазначені у Законі України «Про нотаріат», суд вважає за необхідне задовольнити заяву повністю та встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 на час смерті останнього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10, 11, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 293, 315, 319 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа Кіровська міська рада Луганської області, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини задовольнити повністю.

Встановити факт постійного проживання на час відкриття спадщини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зі спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складене 18 березня 2021 року.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів із дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів із дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заявник: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Заінтересована особа: Кіровська міська рада Луганської області (ідентифікаційний код 26023205; місцезнаходження: Луганська область, м. Голубівка, вул. 23 партз`їзду, 7).

Суддя І.Г. Безкровний