Дата документу 03.03.2021 Справа № 937/5669/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №937/5669/20 Головуючий у 1 інстанції Ковальова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/855/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії, наказу командира військової частини НОМЕР_1 та поновлення на квартирному обліку, за участю третьої особи квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Міністерства оборони України,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВЧ НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії, наказу командира військової частини НОМЕР_1 та поновлення на квартирному обліку, за участю третьої особи квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя Міністерства оборони України.

Позовна заява вмотивована тим, що позивач після закінчення Харківського вищого військового авіаційного училища радіоелектроніки з 13.08.1993 по 09.03.2001, з 26.10.2001 по 19.06.2018 та з 08.08.2019 по теперішній час проходить військову службу в м. Мелітополі Запорізької області у військовій частині НОМЕР_1 , яка є правонаступником військової частини НОМЕР_2 .

На підставі рапорту від 11.11.1993 та довідки Харківського вищого військового авіаційного училища радіоелектроніки від 18.06.1993 №238 про незабезпечення житловою площею Міністерства оборони, житловою комісією військової частини НОМЕР_2 його було зараховано на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_2 з 11.11.1993.

При розформуванні військової частини НОМЕР_2 були втрачені рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_2 , в зв`язку з чим рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 16 листопада 2001 року № 17, його було зараховано на квартирний облік відповідно до дати перебування у списках осіб, які потребують поліпшення житлових умов, тобто з 11 листопада 1993 року зі складом сім`ї з 3 осіб (дружина - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_3 ).

В подальшому, рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 01 липня 2019 року № 13 було перенесено дату його зарахування на квартирний облік з 11 листопада 1993 року на 03 серпня 1995 року на підставі письмового повідомлення квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя про те, що при зарахуванні позивача на квартирний облік було порушено вимоги п. 15 Правил обліку громадян, потребуючих покращення житлових умов та надання їм житлових приміщень в Українській РСР, а саме відсутня реєстрація в даному населеному пункті.

Позивач вважає, що вказане рішення житлової комісії та виданий на його підставі наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 19 липня 2019 року є незаконними, оскільки його було взято на квартирний облік відповідно до вимог чинного на той час законодавства і обов`язкова реєстрація у населеному пункті тоді не вимагалася, так як взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов відбувалося або за місцем проживання, або за місцем роботи.

Просив суд визнати незаконними та скасувати рішення (об`єднаної) житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 01 липня 2019 року № 13, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 19 липня 2019 року № 374/агд в частині зміщення в обліку громадян та членів їх сімей, які перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов шляхом отримання постійного житла (загальна черга), позивача, зарахованого 11 листопада 1993 року, на дату реєстрації в даному населеному пункті на 03 серпня 1995 року; зобов`язати відповідача поновити його на квартирному обліку (обліку осіб та членів їх сімей, які набули право та потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання (загальна черга) з 11 листопада 1993 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 листопада 2020 року позов задоволено.

Визнано незаконними та скасовано рішення (об`єднаної) житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 01 липня 2019 року № 13, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 19 липня 2019 року № 374/агд в частині зміщення в обліку громадян та членів їх сімей, які перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов шляхом отримання постійного житла (загальна черга), майора ОСОБА_1 , зарахованого 11 листопада 1993 року, на дату реєстрації в даному населеному пункті на 03 серпня 1995 року.

Зобов`язано житлову комісію військової частини НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку (обліку осіб та членів їх сімей, які набули право та потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання (загальна черга) з 11 листопада 1993 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ВЧ НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до п. 15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, на квартирний облік беруться потребуючи поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також прописані у даному населеному пункті, позивача було зміщено в обліку через порушення ним порядку зарахування на квартирний облік.

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Запоріжжя подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність чи відсутність прописки не може бути підставою для визнання будь-якого житлового права та не є підставою для зняття з квартирного обліку або переміщення у черзі.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 20.06.1993 по теперішній час проходить військову службу в м. Мелітополі Запорізької області у військовій частині НОМЕР_1 , яка є правонаступником військової частини НОМЕР_2 .

Згідно рапорту від 11.11.1993 та довідки від 01.06.1993 про незабезпечення житловою площею Міністерства оборони, житловою комісією військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 було зараховано на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_2 з 11.11.1993.

При розформуванні військової частини НОМЕР_2 були втрачені протоколи засідань житлової комісії та ОСОБА_1 на підставі відсутності протоколів минулих років щодо зарахування військовослужбовців на квартирний облік та вивчивши облікові справи зарахували на квартирний облік датою знаходження в списках осіб які потребують поліпшення житлових умов в Мелітопольському гарнізоні протоколом житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 16 листопада 2001 року № 17, було зараховано ОСОБА_1 на квартирний облік з 11 листопада 1993 року зі складом сім`ї 3 особи.

В теперішній час рішення житлової комісії військової частини, що оформлене протоколом від 16 листопада 2001 року № 17, відповідно до якого позивача було зараховано на квартирний облік з 11 листопада 1993 року, не скасовано.

Тобто, враховуючи положення п. 11 Положення про порядок забезпечення жилою площею у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 23 грудня 1992 року № 220 та в подальшому викладеного в новій редакції на підставі наказу Міністра оборони України від 03 грудня 1995 року № 20, та аналогічні положення п. 22 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470, вбачається, що датою постановки позивача на квартирний облік є дата винесення рішення житловою комісією військової частини, а тому саме з 11 листопада 1993 року має визначатись черговість надання жилого приміщення позивачу за часом постановки його на облік.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 40 ЖК України та п. 26 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень» громадяни знімаються з квартирного обліку у випадку поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи те, що прийняття на квартирний облік переслідує мету забезпечення громадян реалізацію права на отримання в установленому порядку жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду, положення абзацу 1 пункту 26 Правил спрямовані проти безпідставного позбавлення громадян цього права, передбачають перебування їх на квартирному обліку до того, поки вони не реалізують його, тобто до отримання жилого приміщення.

За приписами п. 11 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 20 від 03.02.1995 року, датою постановки на квартирний облік вважається день, коли було винесено рішення житловою комісією військової частини про прийняття на квартирний облік.

Відповідно до п.1 вказаного Положення, за рахунок житлових фондів Міністерства оборони України забезпечуються житлом військовослужбовці та члени їх сімей, які проходять військову службу у військових частинах, в установах, на підприємствах, в організаціях, військових начальних закладах, військових комісаріатах. Всі питання, пов`язані із забезпеченням жилою площею військовослужбовців, вирішуються за місцем проходження ними служби згідно п. 35 Положення. На кожного військовослужбовця, взятого на квартирний облік, оформляється облікова справа, у якій знаходяться необхідні документи: рапорт про прийняття на квартирний облік, довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку, довідка про те, чи перебувають члени сім`ї на квартирному обліку за місцем роботи. Інші документи, при потребі, житлові комісії самі запитують через командирів військових частин у відповідних державних органів, установ, організацій.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що вказана норма, як і п. 22 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень», так і Положеннями про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затверджене наказом Міністерства оборони України № 220 від 23.12.1992 року, яке діяло на момент прийняття рішення житловою комісією, не ставить в залежність постановку на квартирний облік від дня реєстрації в населеному пункті, а лише визначає перелік документів, які повинні додаватись до заяви та знаходитися у обліковій справі.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції судова колегія враховує, що позивачем надані беззаперечні докази його постановлення на квартирний облік саме у 1993 році.

Таке перебування позивача на квартирному обліку не заперечувалося протягом всього часу перебування на обліку, законність постановки на квартирний облік не оскаржувалася відповідачем.

Поновлюючи порушені житлові права позивача, суд першої інстанції виходив також з приписів чинного законодавства, констатуючи, що наявність чи відсутність прописки не може бути підставою для визнання будь-якого житлового права та не є підставою для зняття з квартирного обліку або переміщення у черзі.

Посилання Військової частини НОМЕР_1 в апеляційній скарзі на те, що був порушений порядок прийняття позивача на облік не підтверджені жодними доказами.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 березня 2021 року.

Головуючий

Судді: