Справа № 301/1872/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" березня 2021 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області

В особі головуючої судді Даруда І.А.

за участі секретаря судового засідання Сатін Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Іршава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виробничого підрозділу «Королівський кар`єр» Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця», Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця», АТ «Українська залізниця» про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він з 05.02.2018 до дня звільнення працював на посаді заступника начальника виробничого підрозділу «Королівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця».

Наказом директора філії «ЦУП» АТ «Укрзалізниця» за №164-ос/тр від 12.08.2020 його було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників.

Вказаний наказ став підставою для видання виконувачем обов`язків начальника ВП «Королівський кар`єр» наказу за № 13/ОС від 12.08.2020 із зазначенням аналогічних підстав для звільнення.

Вважає, що зазначені накази є незаконними, протиправними, необгрунтованими і такими, що підлягають скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, визначених п.1 ст.40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на цьому підприємстві.

В порушення норм трудового законодавства позивачу жодних вакантних посад відповідачами запропоновано не було, хоча такі були в наявності у штаті філії «ЦУП» АТ «Українська залізниця».

Згідно ч.1ст.42 КЗпП, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Пункт 3 частини 2 цієї норми закону встановлює, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

При проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника (п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Відповідачами ці вимоги законодавства було грубо проігноровано.

Таким чином відповідачами при звільненні не було враховано зазначених обставин та в порушення ч.2 ст.49-2 трудового законодавства не забезпечено переважне право на залишення його на роботі.

Відповідачі також грубо порушили вимоги законодавства щодо одержання згоди профкому на звільнення позивача.

При наявності на підприємстві первинної профспілкової організації, Відповідачами, усупереч наведені правовій нормі, не отримано дозволу на звільнення.

Крім цього, незаконними діями відповідачів позивачу було спричинено також моральну шкоду, яка полягала в тому, що факт безпідставного звільнення з роботи призвів до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, затрат додаткових зусиль з боку до організації свого життя.

Після незаконного звільнення позивач змушений докладати додаткових зусиль до організації свого життя, оскільки звичні для позивача контакти з оточуючими були втрачені. Також вимушений шукати додаткових заробітків, оскільки на утриманні знаходиться неповнолітня дитина, належний життєвий рівень якої позивач зобов`язаний забезпечувати матеріально.

Свої моральні страждання позивач оцінює в 45 000 (сорок п`ять тисяч) гривень, виходячи з розрахунку приблизно 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень за кожен день, який минув від часу звільнення до дня подачі позову до суду.

Позивач ОСОБА_1 просить визнати незаконним та скасувати наказ директора філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» за №164-ос/тр від 12.08.2020 та наказ виконувача обов`язків начальника виробничого підрозділу «Королівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» за № 13/ОС від 12.08.2020 про звільнення з посади заступника начальника виробничого підрозділу «Королівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця». Поновити на посаді, рівнозначній посаді заступника начальника виробничого підрозділу «Королівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця». Стягнути з відповідачів на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.08.2020 і до дня винесення судового рішення у цій справі. Стягнути з відповідачів 45 000 (сорок п`ять тисяч) гривень моральної шкоди.

Судом до участі у справі притягнуто в якості співвідповідача АТ «Українська залізниця».

Відповідач Філія «Центр управління промисловістю» Акціонерного товариства «Українська залізниця» подала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивачу ОСОБА_1 мотивуючи тим, що згідно наказу від 01.02.2018 року № 28-ос/тр, з 05 лютого 2018 року ОСОБА_1 обіймав посаду заступника начальника виробничого підрозділу «Королівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на умовах строкового трудового договору.

Відповідно до наказу від 27.05.2020 року № 124/ОД «Про зміни в організації праці та пов`язане з цим скорочення штату заступників начальників ВП «Королівський кар`єр», з 01.08.2020 року виведені з штатного розкладу посади заступників начальника виробничого підрозділу в кількості двох одиниць. Цей наказ погоджено та завізовано головою профкому. На підставі наказу від 27.05.2020 року № 124/ОД та листа філії «ЦУП» від 25.05.2020 № ЦУП-8/2447, позивача повідомлено про зміни в організації праці, скорочення штату посад заступників начальника виробничого підрозділу «Королівський кар`єр», посада яку він займає скорочується з 01 серпня 2020 року.

Окрім того, даним листом позивача повідомлено про те, що на ВП «Королівський кар`єр» філії «ЦУП» АТ «Укрзалізниця» відсутні вакантні посади, та запропоновані посади робітничих професій, що потребують професійного добору, про що свідчать його підпис, а тому відповідачем не порушено вимоги статті 49-2 КЗпП України.

Наказами від 12.08.2020 року № 13/ОС, № 164-ос/тр ОСОБА_1 було

звільнено з посади заступника начальника виробничого підрозділу «Королівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» акціонерного товариства «Українська залізниця» 12 серпня 2020 року, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, п. 1 ст. 140 КЗпП України. Позивач з відповідними наказами ознайомився, про що свідчать його підписи.

Таким чином Відповідачем дотримано вимоги діючого законодавства, що регулюють звільнення працівників за скороченням штату, а саме узгоджено з профкомом, який діяв на підприємстві, можливість майбутнього скорочення, за два місяця ознайомлено Позивача з наказами, запропоновано йому вакантні посади, вручено персональне попередження про скорочення, з`ясовано, чи не користується працівник переважним правом на залишення на роботі, узгоджено скорочення працівників, які були членами первинно-профспілкової організації з профкомом, який легітимно діє на підприємстві.

Також вважає, що ним не порушувалися норми статей 43, 252 КЗпП України, оскільки, відповідно до вимог частини дев`ятої статті 43 КЗпП України якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації до профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Таким чином, відсутність такого рішення під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.

Вважає, що не порушено прав позивача в частині звільнення, а також те, що Позивачем не доведено факту заподіяння йому незаконним звільненням з роботи моральних страждань, що говорить про відсутність правових підстав як для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу так і для відшкодування 45 000 (сорок п`ять тисяч) гривень моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, однак подали суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали, з мотивів, що викладені в позовній заяві, просили позов задовольнити, а справу розглянути без їх участі.

Представник відповідача виробничого підрозділу «Королівський кар`єр» Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, тому у відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України розгляд справи проведено у його відсутність.

Представник відповідача Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, тому у відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України розгляд справи проведено у його відсутність.

Представник відповідача АТ «Українська залізниця» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, тому у відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України розгляд справи проведено у його відсутність.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні належними доказами встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 05.02.2018 до дня звільнення працював на посаді заступника начальника виробничого підрозділу «Королівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця», що стверджується копією трудової книжки ( а.с.7)

Наказом директора філії «ЦУП» АТ «Укрзалізниця» за №164-ос/тр від 12.08.2020 його було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників (а.с.9)

Вказаний наказ став підставою для видання виконувачем обов`язків начальника ВП «Королівський кар`єр» наказу за № 13/ОС від 12.08.2020 із зазначенням аналогічних підстав для звільнення ( а.с.8)

Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, визначених п.1 ст.40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на цьому підприємстві.

Вивільнення працівників відбувається в порядку, визначеному ст. 49-2 КЗпП України.

Одночасно з попередженням про звільнення через зміни в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган зобов`язаний запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, установі, організації (ст.49-2 КЗпП України). При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно ухвал суду від 26 листопада 2020 року від відповідачів Філії «Центр управління промисловістю АТ «Українська залізниця» та АТ «Українська залізниця» відповідно до вимог ч.1 ст. 84 ЦПК України витребовувалися докази наявності на підприємстві профспілкового комітету та його згоди на звільнення ОСОБА_1 , наказу про скорочення чисельності штату, наявність вакантних посад на підприємстві.

Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Оскільки ухвали суду від 26 листопада 2020 року виконані не були, тому у відповідності до ч. 10 ст. 84 ЦПК України суд здійснює розгляд справи за наявними в ній доказами.

В порушення норм трудового законодавства позивачу жодних вакантних посад відповідачами запропоновано не було, хоча такі були в наявності у штаті філії «ЦУП» АТ «Українська залізниця».

Згідно ч.1ст.42 КЗпП, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Пункт 3 частини 2 цієї норми закону встановлює, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

При проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника (п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Відповідачами ці вимоги законодавства було грубо проігноровано.

Таким чином відповідачами при звільненні не було враховано зазначених обставин та в порушення ч.2 ст.49-2 трудового законодавства не забезпечено переважне право на залишення його на роботі.

Відповідач зазначає, що виконав вимоги ст.49-2 КЗпПУ, оскільки запропонував Позивачу вакантні посади робітничих професій.

Таке твердження не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки у повідомленні про звільнення записом виконаним від руки вказано, що Позивачу пропонувалися вакансії робітничих професій, що потребують професійного добору.

Така пропозиція не може вважатися такою, що зроблена у відповідності до вимог ст.49-2 КЗпПУ, оскільки роботодавець не зазначив, які конкретно вакансії пропонуються та не отримав від Позивача письмової відмови від запропонованих посад.

Згідно правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 09.08.2017 у справі № 6-1264цс17 Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Оскільки доказів того, що Позивач відмовився від переведення на іншу роботу, Відповідачі не надали, підстав стверджувати про дотримання ними вимог ст.49-2 КЗпПУ немає.

Крім того, позивач стверджує, що зазначених записів, виконаних від руки у повідомленні про звільнення, на момент підписання ним цього документу, не було.

Відповідачі також грубо порушили вимоги законодавства щодо одержання згоди профкому на звільнення позивача.

У відповідності до приписів ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідач, не заперечуючи факту звільнення позивача без згоди профспілкового комітету, зазначає, що відсутність відповідного рішення профкому під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.

Така позиція суперечить правовій позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 24.06.2020 у справі №755/3241/17, де Перша судова палата Касаційного цивільного суду погодилася із тим, що суди попередніх інстанцій встановивши, що відповідач не отримував попередню згоду виборного профспілкового органу НПС «Свобода» ПАТ «Київенерго», членами якої є позивач, на зміну умов трудового договору, оплати праці та його звільнення, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивача звільнено з посади без отримання згоди на це профспілки, обов`язковість попереднього отримання якої передбачена стаття 252 КЗпП України та статтею 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

При наявності на підприємстві первинної профспілкової організації, Відповідачами, усупереч наведені правовій нормі, не отримано дозволу на звільнення.

Відповідно достатті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII(далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законності підстави для звільнення покладається на роботодавця.

Суд приходить до висновку, що відповідачами як роботодавцями в судовому засіданні не доведено законності підстав звільнення.

Згідно з частиною першою та другоюстатті 235 КЗпП Україниу разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимогЗакону України «Про запобігання корупції»іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання незаконним та скасування наказів про звільнення є обґрунтованими, а відтак його належить поновити на попереднє місце роботи- посаді заступника начальника виробничого підроздіду «Королівський кар`єр філії «Центр управління промисловістю АТ «Українська залізниця.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку, суд приходить до наступного висновку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок).

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Позивача було звільнено в серпні 2020 року, а тому під час розрахунку середнього заробітку суд виходить з виплат за червень і липень 2020 року.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацами першим, третім пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_3 у червні 2020 року була нарахована заробітна плата у розмірі 9545,47 грн., у липні 8533,09 грн.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8. Порядку).

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що середньоденна заробітна плата позивача становить: 18078,56/45=401, 74 грн., де

18078,56 грн. -це сукупний розмір отриманої позивачем заробітної плати за 2 місяці, що передують звільненню (9 545,47 грн. та 8 533,09 грн,);

45 сумарна кількість робочих днів за два місяці, що передують звільненню .

З 12 серпня 2020 року по 04.03. 2021 року включно число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, становить 142 днів.

Таким чином, середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача становить 57 047,08 грн. (124 днів Х 401,74 грн.(середньоденна заробітна плата позивача).

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпПУ якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначені суми без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів (пункт 6постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Щодо стягнення моральної шкоди суд приходить до наступного висновку.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП Україниє факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Мотивуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що моральні страждання, які тривали з моменту незаконного звільнення і до подання цієї позовної заяви (тобто майже місяць), полягали у втраті нормальних життєвих зв`язків, оскільки більшу частину свого часу проводив на роботі, мав багато друзів серед колег, з якими тепер позбавлений можливості спілкуватися.

Після незаконного звільнення змушений докладати додаткових зусиль до організації свого життя, оскільки звичні для нього контакти з оточуючими були втрачені. Також вимушений шукати додаткових заробітків, оскільки на його утриманні знаходиться неповнолітня дитина, належний життєвий рівень якої він зобов`язаний забезпечувати матеріально. Вказував, що такі обставини призвели до його моральних страждань, які вона оцінила в розмірі 45 000 грн.

Зважаючи на порушення відповідачами прав ОСОБА_1 суд дійшов висновку про наявність моральної шкоди, яку було спричинено позивачу роботодавцем, та беручи до уваги втрати немайнового характеру, які зазнала позивач, зміни, які відбулись в житті позивача, витрачений час на відновлення життєвих зв`язків, наслідки, що наступили ,вважає, що розмір компенсації моральної шкоди в сумі 5000 грн. відповідає засадам виваженості, справедливості та співмірності.

Відповідно до вимог ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4,12,19,83, 175,177,184, 259, 263, 265, 268 ЦПК України ст. 40, 41, 42, 43 47 КЗпП України суд, -

Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до виробничого підрозділу «Королівський кар`єр» Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця», Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця», АТ «Українська залізниця про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ заказ директора філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» за №164-ос/тр від 12.08.2020 та наказ виконувача обов`язків начальника виробничого підрозділу Королівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» за № 13/ОС від 12.08.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника виробничого підрозділу «Королівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця».

Поновити ОСОБА_1 на попереднє місце роботи - заступником начальника виробничого підрозділу «Королівський кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця».

Стягнути з Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.08.2020 року по 04.03. 2021 рік включно в сумі 57 047,08 гривень (п`ятдесят сім тисяч сорок сім гривень 08 копійок).

Стягнути з Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 5000 гривень (п`ять тисяч) моральної шкоди.

Рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 1681,60 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня 60 копійок) судового збору.

На рішення може бути подана апеляція протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Закарпатського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : І. А. Даруда