У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.12.2021 місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Сарай А.І.,

за участю секретаря судового засідання Козак А.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

представника органу опіки та піклування Шатров В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін заяву позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Павліченко Тетяни Сергіївни про забезпечення позову в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей,

В С Т А Н О В И В:

13.09.2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітніх дітей, згідно з якою позивач просить суд визначити місце проживання дітей сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 за адресою її проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 .

22.12.2021 року позивачем подано заяву про забезпечення позову, в обґрунтування якої посилається на те, що 13.10.2020 року виконавчим комітетом Ужгородської міської ради згідно з рішенням № 376 відповідачу ОСОБА_3 визначено способи участі у вихованні дітей згідно з встановленим графіком. 07.08.2021 року відповідач згідно з графіком, встановленим рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 376, забрав від позивача малолітнього сина ОСОБА_7 , 2014 року народження, і не дає можливості позивачу спілкуватися з дитиною до сьогоднішнього дня. Такі дії відповідача обумовлені тим, щоб позивач відмовилася від аліментів, які стягуються на виконання рішення суду від 02.09.2020 року у справі № 308/8836/20.

Зауважує, що заява позивача до органу опіки та піклування від 30.08.2021 року безпідставно не розглянута до сьогоднішнього дня і за усним повідомленням начальника органу опіки і піклування розглядатися не буде.

Як зазнає позивач, всі намагання позивача впродовж чотирьох місяців спілкування з старшим сином закінчуються безрезультатно, більше того, відповідач застосовує до позивача фізичну розправу, як тільки вона приходить до відповідача побачитись з сином. Відповідач щодня налаштовує дитину проти матері, дитина відмовляється спілкуватись з матір`ю навіть по телефону, відповідач не повідомляє матері про стан здоров`я дитини. Така поведінка відповідача може призвести до руйнування нормальних психоемоційних зв`язків між нею та малолітнім сином.

Крім того, звертає увагу, що у сторін є ще одна малолітня дитина ОСОБА_8 , 2018 року народження, який є рідним братом ОСОБА_7 , якого, в порушення встановленого графіку, забрав відповідач, та який від свого народження і до сьогоднішнього дня проживає з матір`ю за місцем її реєстрації. Між обома дітьми існує тісний емоційний зв`язок, так як вони від народження постійно проживали разом з матір`ю. Отже, рідні брати не повинні бути розлучені, щоб їх емоційні та соціальні потреби були задоволені. Таким чином, при забезпеченні позову, просить врахувати переваги спільного проживання дитини з рідним братом та важливості ролі матері у вихованні малолітньої дитини.

З урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною, відсутність випадків, які обмежують право на таке спілкування, а також враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина і саме під час вирішення даного спору підлягають доведенню твердження позивача про неправомірну зміну місця проживання дитини, просить суд забезпечити позов шляхом зобов`язання відповідача надати позивачу можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_9 наступним графіком: кожного вівторка з 16.00 до 19.00 без присутності батька; кожного четверга з 16.00 до 19.00 без присутності батька; кожної суботи з 12.00 до 15.00 у присутності батька; кожної неділі з 12.00 год. до понеділка 08.30 без присутності батька.

На думку позивача, саме такі зустрічі з дитиною будуть сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як матері так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі до суду, у провадженні якого перебуває справа.

За правилами частини першої, третьої, четвертої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

На підставі наведених положень статті 153 ЦПК України судом призначено розгляд даної заяви про забезпечення позову у судовому засіданні з викликом сторін.

Позивач та її представник заяву про забезпечення позову підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених у заяві про забезпечення позову.

Відповідач заперечив проти заяви про забезпечення позову.

Представник відповідача просила відмовити у задоволення заяви про забезпечення позову, зауваживши, що позивачем неправильно обрано спосіб забезпечення позову.

Розглянувши вказану заяву про забезпечення позову, заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що сторони з 26.04.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2019 року між ними було розірвано.

Від даного шлюбу у них народилися двоє синів: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 13.10.2020 року № 376 «Про визначення способу участі у вихованні дитини» було визначено способи участі та встановлено ОСОБА_3 порядок побачення з його малолітніми дітьми.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.02.2021 року з відповідача на користь позивача стягнути аліменти на утримання їх малолітніх дітей.

07.08.2021 року відповідач згідно з графіком, встановленим рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 13.10.2020 року № 376 «Про визначення способу участі у вихованні дитини», забрав від позивача їх сина ОСОБА_10

На даний час син сторін ОСОБА_10 проживає з батьком за адресою його місця проживання, що не заперечується відповідачем.

Син сторін ОСОБА_11 на даний час проживає з матір`ю за адресою її місця проживання.

30.08.2021 року позивач звернулася із заявою до органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визначення місця проживання дітей.

Як встановлено судом, між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дітей.

У матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо вирішення спору, що виник між сторонами.

Ухвалою суду від 30.12.2021 року зобов`язано орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради відповідно до вимог статті 19 СК України надати суду письмовий висновок щодо визначення місця проживання дітей сторін.

Згідно з наявним у матеріалах справи протоколом психологічного обстеження дитини, складеного 16.08.2021 року психологом, психотерапевтом Української спілки психотерапевтів за зверненням позивача, 11.08.2021 року та 12.08.2021 року були проведені зустрічі з дитиною ОСОБА_5 без участі батька, під час яких були застосовані методики по визначенню психологічного стану та загального психоемоційного фону дитини, бесід.

З вказаного протоколу вбачається, що за результатами діагностики встановлено, що хлопчик проявляє тривогу, недовіру, замкнутість, потребує час на встановлення довірливих стосунків з дорослим, поведінка інгровертована (хоча біля батька та молодшого братика поводить себе вільно, активно, невимушено, спокійно). Дитина демонструє змішаний, емоційно нестійкий малюнок індивідуально-особистісних властивостей, що проявляється у високій чутливості до зовнішніх (середовищних) впливів. ОСОБА_12 вразливий, сенситивний, відчуває залежність від значимих інших (батьків та інших дорослих), проявляє підвищений самоконтроль і конформність установок, які поєднуються з тенденцією до легкої зміни настрою і прагнень. Дитина проявляє цю поведінку як захисну реакцію, в зв`язку з відчуттям загрози, утрудненнями в реалізації своїх планів. Тривожні побоювання підсилюють рішучість довести справу до кінця остаточне вирішення. Ситуація змушує хлопчика до стриманості і придушення нагальних потреб. Напруженість, викликана труднощами в міжособистісних контактах, які мають велику значимість. Високий рівень домагань створює ґрунт для розладу у відносинах. Обмежувальні тенденції проявляються як міра захисту сенситивної особистості, критичністю, розбірливістю, з незалежністю суджень. Хлопчик проявляє вибірковість в контактах, інтелектуальну і естетичну чутливість. Значимим дорослим для дитини є тато (окрім проекцій, ОСОБА_12 вживає фрази, по типу «ми з татом, дуже схожі», «тато любить таке, як я», «я з татом однаковий» тощо). Тісний психологічний контакт та близькість у відносинах дитина теж асоціює батьком (батька зображує біля себе та братика, різними за величиною, але однаковими за формою та кольором). Позицію надійного дорослого у здатності до раціонального самоконтролю розуму над почуттями надає татові. Саме це в свою чергу дає хлопчику відчуття безпеки, сили, впевненості та захищеності («тато знає, що треба робити», «ми з татом це порішаємо», «якщо якісь проблеми, треба татові сказати, він усе знає», «тато завжди знає, що я люблю» тощо). До мами наявність несвідомих негативних почуттів роздратування, злість («мама все спортила», «краще було усім разом бути») та відсутність емоційного контакту та психологічної близькості. Маму сприймає як об`єкт краси і ніжності, але відчуває нестабільність та невпевненість по відношенню до мами, близький емоційний контакт з нею не спостерігається. Мама для хлопчика є втіленням емоційності, спонтанності, непередбачуваності в поведінці та емоціях («дуже швидко змінюється настрій у мами», «я не знаю що зараз з нею буде»). ОСОБА_12 говорить про маму з теплотою і ніжністю, але тільки в минулому часі («щось з мамою сталось, вона не така колись була, раніше вона мене любила, потім ОСОБА_13 , а тепер нікого»). Саме тому при цьому дитина хоче уникнути позицію вибору чи втечі, і будує у власних фантазіях нормотиповість сім`ї її цілісність як в минулому, як у всіх. Основним і найтривожнішим об`єктом на малюнку дитини є будинок (червоний, великий, сильно заштрихований, по центру), що є головним тривожним символом для хлопчика («я ще не знаю, де вирішать мені жити...» ). Також відчутна невизначеність ситуації не тільки на зараз, але й щодо майбутнього для хлопчика («мені вже скоро в школу, я великий, а як я буду ходити, хто мене поведе я нічого ще не знаю»). Відповідно до висновків тривога хлопчика пов`язана з невизначеністю, нестабільністю ситуації, що склалася. Зовнішній баланс дитини дається ціною значної напруги, яка є на межі і може стати ґрунтом для розвитку соматичних дисфункцій та ускладненою адаптацією в майбутній ролі школяра. Негативний досвід спілкування ОСОБА_12 з дорослими викликає упередження і потребує віднови у стосунках. Владислав потребує стабільності, емоційного комфорту для відчуття захищеності, надійності та безпеки.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Норми статей 149, 150 ЦПК України регламентують, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому забезпечення позову не порушує принцип змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 3 частини першої є встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних відносин.

Частиною десятою статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

У даній справі, вирішуючи питання про необхідність застосування заходів забезпечення позову, судом встановлено, що між сторонами справи склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача регулярно спілкуватися з сином ОСОБА_10 .

Згідно зі статтею 157СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Суд звертає увагу на те, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітніх дітей, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд вважає за необхідне застосування заходу забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.

Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.

Так, у рішенні від 04 вересня 2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20), від 29 вересня 2021 року в справі № 490/1087/21 (провадження № 61-12931св21).

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною, відсутність випадків, які обмежують право на таке спілкування, а також враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітніх синів і саме під час вирішення даного спору підлягають доведенню твердження позивача про неправомірну зміну місця проживання сина ОСОБА_10 , що не може бути вирішено під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про доцільність забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача надати позивачу можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_10 кожного вівторка місяця з 16.00 год. до 19.00 год. без присутності батька, кожного четверга місяця з 16.00 год. до 19.00 год. без присутності батька, кожної суботи місяця з 12.00 год. до 15.00 год. у присутності батька та кожної неділі місяця з 12.00 год. до понеділка 08.30 год. без присутності батька, оскільки, виходячи з дослідженого висновку психологічного обстеження, це буде в інтересах дитини.

Суд вважає, що зустрічі матері з сином ОСОБА_10 у визначений вище час будуть сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як матері так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини.

Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.

При цьому спільне проведення часу матері та дитини в присутності батька, а також без його присутності, є співмірним заходом забезпечення позову, не порушуватиме прав відповідача та не призведе до негативних наслідків для останнього, з огляду на наявність спору про визначення місця проживання дитини.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення заяви позивача про забезпечення її позову, зміст якої зводиться до необхідності її спілкування з сином ОСОБА_10 .

У судовому засіданні 30.12.2021 року на підставі частини шостої статті 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини ухвали, повний текст якої складено 31.12.2021 року.

Керуючись статтями 149, 150, 153, 157, 259-261, 352-354 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Павліченко Тетяни Сергіївни про забезпечення позову в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей задовольнити повністю.

Зобов`язати ОСОБА_3 до ухвалення судового рішення у справі № 308/12210/21 надавати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

кожного вівторка місяця з 16.00 год. до 19.00 год. без присутності батька;

кожного четверга місяця з 16.00 год. до 19.00 год. без присутності батька;

кожної суботи місяця з 12.00 год. до 15.00 год. у присутності батька;

кожної неділі місяця з 12.00 год. до понеділка 08.30 год. без присутності батька.

Копію ухвали невідкладно направити відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) для негайного виконання, а заявнику та іншим особам, яких стосуються заходи забезпечення позову для відома.

Позивач (стягувач): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач (боржник): ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, що знаходиться за адресою: пл. Поштова, 3, м. Ужгород, Закарпатська область.

Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Строк пред`явлення до виконання ухвали суду про забезпечення позову три роки.

Дата складення повного тексту ухвали 31 грудня 2021 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області А.І. Сарай