КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3827/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Коцюрби О.П., Білич І.М.,

за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року у складі судді Войтенко Ю.В.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про припинення особистого сервітуту, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про припинення особистого сервітуту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачка, як особа щодо якої встановлено сервітут щодо права користування вказаним будинком, не залежно від того, чи користується вона ним, зобов`язана вчиняти дії, передбачені законом, пов`язані з встановленим сервітутом, такі, як плата за користування майном, участь у витратах по утриманню будинку, прибудинкової території, проведення ремонту.

При цьому, відповідачка зобов`язання по сервітуту не визнає, вважає, що сервітут встановлено відносно неї як неповнолітньої особи, а позивач в односторонньому порядку хоче змінити умови встановленого відносно неї сервітуту.

Позивач вважає, що у даному випадку проявляти активність має саме відповідачка, як особа, так як в її інтересах виконувати умови сервітуту, для того, щоб його не було припинено.

Також позивач наголошує, що відповідач має поважати житло, в якому проживає, дбати про таке житло в цілому.

Вказано, що відповідачу було надано достатньо часу для виконання зобов`язальних обтяжень, враховано можливість короткострокової фінансової неплатоспроможності та наявність інших поважних сімейних обставин, що могли б завадити це зробити вчасно.

Враховуючи зазначене, просила припинити особистий сервітут ОСОБА_1 , щодо користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Вказано, що районний суд ухвалюючи рішення про позбавлення відповідачки права користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 не взято до уваги той факт, що ще в 2016 році позивачі безпідставно позбавили доньку ОСОБА_4 , 2015р.н. можливості проживати та користуватися даним будинком, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушена була орендувати інше житло, тим часом як позивач здавала її частину в оренду, отримуючи за це орендну плату.

Також судом не взято до уваги та не надану оцінку тому факту, що позивачем не надано жодної квитанції про оплату будь-яких витрат по утриманню будинку, крім газопостачання та енергопостачання, тобто комунальних послуг, якими відповідачка, не маючи можливості проживати в будинку, не користується.

Зазначено, суд першої інстанції в оскаржуваному рішення дійшов висновку «про можливість застосування до спірних правовідносин положення ст. 406 ЦК України, ст. 116, 156, 157 ЖК УРСР та наявності підстав, передбачених статтею ч. 2 ст. 406 ЦК України для припинення права відповідача користування квартирою та виселення колишнього чоловіка позивача з квартири, у зв`язку з істотним порушенням останнім правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в однокімнатній квартирі, враховуючи, що вжиті заходи запобігання такій поведінці виявились безрезультатними». Проте такий висновок суду не відповідає обставинам справи, оскільки сторонами по справі є матір та донька, а в рішенні суду зазначено про виселення колишнього чоловіка позивача з квартири у зв`язку з істотним порушенням останнім правил співжиття.

Крім того, суд першої інстанції не враховано як практику Європейського суду з прав людини, так і правові висновки Верховного Суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 зазначає, що вбачає необхідність у зміні мотивувальної частини рішення суду без зміни резолютивної частини.

Вказує, що мотивувальну частину рішення суду необхідно доповнити істотною обставиною у застосуванні «принципу пропорційності» при дотриманні балансу між інтересами сторін, яка полягає в наявності у відповідача ще одного права користування на орендованій квартирі.

Також рішення суду першої інстанції необхідно доповнити нормами матеріального права, які визначають, що малолітні діти відповідачки не набули особистого права користування щодо майна позивача, а тому, порушити житлові права малолітніх дітей позивач даним позовом не міг з точки зору закону.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просила залишити без змін законне рішення суду, апеляційну скаргу, як таку, що є необґрунтованою залишити без задоволення.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку (а.с. 75 т. 2), а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 , яка просила свою апеляційну скаргу задовольнити, апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, апеляційну скаргу відповідачки залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає рішення районного суду таким, підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з наявності підстав до припинення ОСОБА_1 особистого сервітуту на користування нерухомим майном, яке на праві власності належить її матері.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є одноособовим власником приватного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач по справі - її донька.

Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . з 11.08.1983 року, тобто, з народження по теперішній час (а.с. 15 т. 1).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.04.2019 року, ОСОБА_3 визнано обмежено дієздатною, встановлено піклування над нею та призначено піклувальником іншу доньку - ОСОБА_2 , яка відповідно до справи, користується спірним житловим приміщенням (а.с. 120-122 т. 1).

Згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2016 року, залишеного без змін судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 та її малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було вселено до будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13 т.1).

З акту державного виконавця від 20.11.2017 року убачається, що рішення про вселення ОСОБА_1 та її малолітньої доньки ОСОБА_5 , було виконано в примусовому порядку. Стягувачам надано доступ до будинку (а.с.14 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , районний суд виходив з того, що відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до вимог закону.

Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закон чи за рішенням суду.

Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_3 просила припинити особистий сервітут ОСОБА_1 , щодо користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В свою чергу, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно з вимогами ст. ст. 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Установлено, що ОСОБА_1 будучи зареєстрованою та проживаючи у будинку з моменту народження, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України набула право користування спірним житлом, за адресою: АДРЕСА_1 . Таке право відповідача за своєю правовою природою є сервітутом, тобто правом користування чужим нерухомим майном (житловим будинком) для задоволення власних потреб у житлі.

.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення для справи.

Оскільки ЦК України не містить переліку таких обставин, то ними, зокрема, може бути невиконання членом сім`ї власника будинку або квартири (в тому числі колишнім членом сім`ї власника) обов`язку дбайливо ставитися до наданого йому власником житла, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює для власника та інших членів його сім`ї проживання з ним в одному будинку чи квартирі (ст. ст. 116, 157 ЖК України).

Однією з форм припинення сервітуту щодо користування чужим житлом є виселення.

Обов`язок доказування наявності істотних обставин для припинення сервітуту покладається на позивача (власника).

Матеріали справи свідчать про те, що на даний час між сторонами виникають конфліктні ситуації та позивач чинить відповідачу перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням.

Оскільки право на житло є одним із основоположних прав, яке забезпечує життєдіяльність особи, й перебуває під особливим захистом держави, припинення права користування житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України можливе лише за наявності обставин, що мають істотне значення.

Цивільне законодавство не містить переліку таких обставин, в кожному конкретному випадку вони оцінюються судом.

Районний суд, ухвалюючи рішення, не звернув увагу, що наведені ОСОБА_3 обставини, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги, відповідно до положень п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 406 ЦК України не є передбаченими законом підставами для припинення особистого сервітуту відповідача щодо спірного житлового приміщення, в той час як згідно із частиною п`ятою статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Суд визнав доведеним невиконання відповідачем обов`язку щодо утримання майна та не вчинення дій, спрямованих на його утримання.

Проте, до справи не долучено будь-яких угод чи домовленостей, які б підтверджували наявність визначеного між сторонами обов`язку відповідача вносити плату за користування житловим приміщенням, періодичність та її розмір, а з пояснень відповідача убачається, що на даний час вона позбавлена можливості користування житловим приміщенням, остільки помешкання, у якому вона проживала, передано в оренду ОСОБА_6 , зятю позивача й чоловіку ОСОБА_2 .

Указані відповідачем обставини підтверджуються даними долученого до справи договору оренди (а.с.51-54 т.2).

Та обставина, що на час розгляду справи ОСОБА_1 разом із родиною проживає в іншій орендованій квартирі, не може бути істотними обставинами для припинення права користування відповідача вказаним житловим приміщенням, оскільки встановлено, що позивач чинить відповідачу перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням.

Про те, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням, встановлено судами першої, апеляційної та касаційної інстанції під час розгляду іншої справи заявленої до ОСОБА_1 про встановлення особистого сервітуту, порушеною в судді ОСОБА_2

Так, з Єдиного державного реєстру судових рішень, що є носить загальнодоступний характер, убачається, що у лютому 2019року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з позовом про встановлення особистого сервітуту, за результатами розгляду якого у справі № 759/3762/19 рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, у задоволенні відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року під час перегляду зазначеної справи № 759/3762/19 в касаційному порядку, визнано доведеним, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

Колегія суддів звертає увагу на те, що указане судове рішення постановлено судом після ухвалення оскаржуваного судового рішення та відповідно до вимог, заявлених у лютому 2019 року.

Так, як встановлено Верховним Судом, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 14 травня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Вселено ОСОБА_1 та її малолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинок по АДРЕСА_1 .

Проте, незважаючи на вказані судові рішення, ОСОБА_3 продовжує чинити перешкоди ОСОБА_1 та її малолітній дочці у користуванні спірним житловим приміщенням, тобто, фактично перешкоджає виконанню рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно положень ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Окрім цього, відповідно матеріалів справи, районний суд, ухвалюючи рішення, вийшов за межі позову, остільки визнав доведеним наявність між сторонами конфліктних відносин та виселення колишнього чоловіка позивача з квартири, у зв`язку з істотним порушенням останнім правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним у однокімнатній квартирі, в той час як такі обґрунтування заявленого по справі позову не мають місце.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, які свідчать про те, що зазначені позивачем обставини не є передбаченими законом підставами для припинення особистого сервітуту відповідача щодо спірного житлового приміщення, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки районного суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про припинення особистого сервітуту (право користування) ОСОБА_1 щодо житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи, що рішення районного суду постановлено з неповним з`ясуванням обставин справи, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин, коли рішення районного суду, як необґрунтоване, підлягає скасуванню, колегія суддів не вбачає підстав до внесення у нього змін, як про це зазначає в апеляційній скарзі представник позивача, тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргуОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2020 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_3 про припинення особистого сервітуту - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 16 березня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: