ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5744/21 Справа № 202/4549/17 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію автомобіля та визнання права власності на 1/2 частку автомобіля, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим, 25 лютого 2019 року, позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію автомобіля та визнання права власності на 1/2 частку автомобіля, мотивуючи його тим, що за час проживання однією сім`єю без шлюбу він разом з ОСОБА_2 придбав в кредит автомобіль марки FІАТ, модель QUBO, тип легковий - універсал-В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в зв`язку з чим був укладений кредитний договір на купівлю автотранспортних засобів №085АІ1 від 09 серпня 2012 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 . Для укладання договору кредиту на купівлю автомобіля він та ОСОБА_2 подали сумісну заяву від 09 серпня 2012 року про те, що автомобіль, який передається під заставу, є спільною сумісною власністю сторін. Реєстрація права власності на автомобіль була оформлена на ОСОБА_2 .

Зазначав, що цей договір був забезпечений договором поруки від 09 серпня 2012 року №085АІ1, за яким він виступив поручителем зобов`язань ОСОБА_2 перед кредитором ПАТ «Укрсоцбанк». Кінцевий термін погашення договору кредиту був встановлений до 08 серпня 2017 року Кредитний договір був погашений достроково в 2015 році.

З 08 грудня 2016 року він з відповідачем однією сім`єю не проживає. 12 квітня 2017 року дізнався, що автомобіль 28 квітня 2016 року переоформлений на матір відповідача ОСОБА_3 . Переоформлення автомобіля, придбаного під час проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_2 , без його письмової згоди, є незаконним та порушує його право на 1/2 частину спірного майна.

Посилаючись на те, що спірний автомобіль був переоформлений на матір ОСОБА_2 без його відома та він продовжував проживати однією сім`єю з ОСОБА_2 та продовжував користуватись спільним майном автомобілем, що свідчить про те, що переоформлення автомобіля на ОСОБА_3 є фіктивним правочином без створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, а тому просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки FІАТ, модель QUBO, кузов № НОМЕР_2 , тип легковий - універсал-В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений в ТСЦ 1242 №6100/02/1242/2016 від 28 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію автомобіля марки FІАТ, модель QUBO, кузов № НОМЕР_2 , тип легковий - універсал-В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 № НОМЕР_3 від 28 квітня 2016 року; визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля марки FІАТ, модель QUBO, кузов № НОМЕР_2 , тип легковий - універсал-В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаний під час проживання однією сім`єю без шлюбу.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, не взяв до уваги, що спірний правочин є фіктивним, оскільки був вчинений без наміру створення правових наслідків, а його вимоги є доведеними та обґрунтованими.

16 червня 2021 року відповідач ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, наполягала на тому, що вона мала лише одну мету - укласти договір-купівлі продажу та цю мету було досягнуто.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, з врахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що відповідно до спільної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 09 серпня 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., ОСОБА_1 повідомив, що проживає однією сім`єю без укладання шлюбу з ОСОБА_2 та дає їй свою згоду на одержання кредиту у будь-якій установі банку ПАТ «Укрсоцбанк», укладання та підписання договору застави транспортного засобу автомобіля марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Рухоме майно, що передається під заставу є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як таке, що набувалося (а саме купувалося) у період спільного проживання. ОСОБА_2 у вищезазначеній заяві своїм підписом підтвердила, що проживає без укладання шлюбу однією сім`єю з ОСОБА_1 та надала останньому свою згоду на укладання та підписання договору поруки з ПАТ «Укрсоцбанк».

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №6100/02/1242/2016 від 28 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність транспортний засіб, який має такі характеристики: марка FIAT, модель QUBO, 2012 року випуску, ТЗ легковий універсал В, колір синій, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 (п.1.1 договору). За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 40 000 грн. (п.3.1 договору).

Згідно з актом приймання-передачі транспортного засобу до договору купівлі-продажу транспортного засобу №6100/02/1242/2016 від 28 квітня 2016 року автомобіль передано продавцем та прийнято покупцем. В автомобілі були виявлені недоліки, які зазначені в акті.

Автомобіль марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 р/в, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 28 квітня 2016 року був знятий з обліку за заявою власника для реалізації та цього ж дня, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ 1242 №6100/02/1242/2016, відчужений на користь ОСОБА_3 , що підтверджується листом територіального сервісного центру №1242 від 14 квітня 2017 року за №31/4/1242-516.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серія НОМЕР_3 , власником автомобіля марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 року випуску, колір синій, номер кузова (шасі,рама) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , є ОСОБА_3 .

В судовому засіданні також було встановлено, що в провадженні Індустріального районного суду м.Дніпропетровська перебувала цивільна справа №202/763/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та розподіл майна. Позивач ОСОБА_1 просив суд: встановити юридичний факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю жінки та чоловіка без укладання шлюбу з жовтня 2011 року по грудень 2016 року та поділити сумісне майно, придбане під час проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу, виділивши ОСОБА_2 в натурі автомобіль марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , стягнувши при цьому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок компенсації частини вищезазначеного транспортного засобу у розмірі 125 595 грн. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року, встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 жовтня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині позову відмовлено.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 оскаржувала вказане рішення в частині задоволення позову. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року рішення в оскаржуваній частині залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 квітня 2020 року рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу залишено без змін.

При розгляді справи №202/763/17 встановлено, що під час проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без укладання шлюбу, а саме 08 серпня 2012 року, ОСОБА_2 було придбано транспортний засіб марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Факт придбання вищезазначеного транспортного засобу за кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджується спільною заявою останніх, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., в якій як позивач, так і відповідач підтвердили той факт, що транспортний засіб марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

Разом з цим, в судовому засіданні встановлено, що вищезазначений транспортний засіб 28 квітня 2016 року був знятий з обліку за заявою власника для реалізації та цього ж дня, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ 1242 №6100/02/1242/2016, відчужений на користь ОСОБА_3 , що підтверджується листом територіального сервісного центру №1242 від 14 квітня 2017 року за №31/4/1242-516.

Судом першої інстанції були заслухані покази свідків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з недоведеності позову в частині фіктивності правочину, оскільки позивачем не надано суду жодного належного доказу щодо обґрунтування своїх позовних вимог. Заявлені вимоги про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію автомобіля є похідними, а тому також є такими, що не підлягають до задоволення. Вимог позивача в частині визнання за ним права власності на 1/2 частину автомобіля також вважав такими, що до задоволення не підлягають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) не відступила від цих висновків та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги в частині доведеності позовних вимог спростовуються матеріалами справи.

Позивачем не доведено, а колегією суддів не встановлено ознак фіктивності договору купівлі-продажу автомобіля, який було вчинено під час проживання позивача та відповідача ОСОБА_2 однією сім`єю.

За змістом статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу було придбано спірний транспортний засіб, а тому він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року у справі №202/763/17 було встановлено, що ОСОБА_1 не доведено того факту, що ОСОБА_2 здійснила відчуження спірного автомобіля на свій розсуд, проти його волі і не в інтересах сім`ї чи на її потреби.

Позивач вказане рішення суду в апеляційному порядку не оскаржував.

Таким чином, позивачем окрім фіктивності осопорюваного ним правочину також не доведено і факту того, що грошові кошти отримані від відчуження автомобіля під час проживання сторін однією сім`єю були використані не в інтересах сім`ї.

Крім того, у разі доведення факту відчуження автомобіля без відома та згоди позивача, суд міг би стягнути лише вартість 1/2 частки його ринкової вартості на момент продажу, а не визнати за ним право власності на 1/2 частину автомобіля.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального й процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишена без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.