Головуючий у І інстанції Українець В.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенніКиївського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Назара Васильовича, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», про визнання дій неправомірними та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва зі скаргою на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Н.В., в якій просив суд визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Н.В. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 62464040 від 03 липня 2020 року; визнати неправомірною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 62464040 від 03 липня 2020 року.

Обгрунтовуючи скаргу, заявник посилався на те, що на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Н.В. знаходиться виконавчий лист №2-2/12, виданий 26 березня 2013 року Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 356062 долари 10 центів США, 1336 240 євро 10 євроцентів та витрат на оплату судового збору в розмірі 3 219 грн.

Дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Н.В. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 03 липня 2020 року заявник вважає неправомірними з огляду на наступне.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2012 року про стягнення з нього на користь банку заборгованості за кредитним договоромнабрало законної сили 17 грудня 2012 року.

Вперше виконавчий лист, виданий 26 березня 2013 року Солом`янським районним судом м. Києва, було пред`явлено до виконання до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 26 квітня 2013 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону на момент видачі виконавчого документа) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

03 липня 2017 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення.

Таким чином, з 03 липня 2017 року поновлюється перебіг строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

02 липня 2020 року ПАТ АБ «Укргазбанк» повторно пред`явило виконавчий лист № 2-2/12 до виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Павлюку Н.В., який прийняв виконавчий документ до виконання та відкрив виконавче провадження.

Разом з тим, приватним виконавцем не враховано, що на повторне пред`явлення виконавчих листів для виконання положення ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02 червня 2016 року, якою передбачений більш тривалий строк для пред`явлення, не застосовується, оскільки положення ч. 5 Прикінцевих та перехідних положень закону стосуються лишепред`явлення виконавчих листів вперше.

Таким чином, на думку заявника, перерваний річний строк пред`явлення до виконання виконавчого листа сплинув 03 липня 2018 року, відтак його пред`явлення на виконання 02 липня 2020 року вчинене по закінченню встановленого законом строку пред`явлення до виконання, тому постанова приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 03 липня 2020 року є неправомірною та підлягає скасуванню.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, заявник ОСОБА_1 через представника - адвоката Ганчука Г.В. подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу скасувати та постановити по справі нове судове рішення про задоволення скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу стягувач ПАТ АБ «Укргазбанк» просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу суду - без змін, як таку, що постановлена з додержанням вимог закону.

Зокрема, банк у відзиві посилався на те, що 04 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, відповідно до ч. 1 ст. 12 якого виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років та згідно п. 5 розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення закону виконавчі документи, видані до набрання чинності цим законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим законом. Виконавчий лист пред`являвся стягувачем до виконання та був повернутий відділомвиконавчої служби без виконання 03 липня 2017 року, внаслідок чого строк пред`явлення виконавчого листа до виконання було перервано і він міг бутиподаний до виконання до 04 липня 2020 року. Виконавчий лист було пред`явлено на виконання 02 липня 2020 року, що свідчить про дотримання стягувачем вимог закону про трирічний строк пред`явлення виконавчих документів до виконання.

Представник стягувача ПАТ АБ «Укргазбанк» Шевчук О.Ю. в апеляційному суді проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечив та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду - без змін, посилаючись на безпідставність доводів скарги боржника.

Заявник ОСОБА_1 , який повідомлявся про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника стягувача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 березня 2013 року Солом`янським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2-2/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 356 062 дол. 10 центів США, 1 336 240 євро 10 євроцентів та витрат по сплаті судового збору в розмірі 3 219 грн. (а.с.19-20).

Зі скарги вбачається, що вперше виконавчий лист, виданий 26 березня 2013 року Солом`янським районним судом м. Києва, було пред`явлено до виконання до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 26 квітня 2013 року.

03 липня 2017 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення.

02 липня 2020 року ПАТ АБ «Укргазбанк» повторно пред`явило виконавчий лист № 2-2/12 до виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Павлюку Н.В. (а.с.17-18).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Н.В. від 03 липня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62464040 з примусового виконання виконавчого листа №2-2/12, виданого 26 березня 2013 року Солом`янським районним судом м. Києва (а.с.21-22).

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною та скасування постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, суд першої інстанції виходив з її необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

За правилами ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч.1 ст.58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (п. 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

Згідно п. 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Аналіз п. 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності Законом № 1404-VIII від 02 червня 2016 року. Для пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний по суті висновок зроблений і в постановах Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011(17/6) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18).

Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року набрав чинності 05 жовтня 2016 року. Таким чином, на момент набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-2/12 не сплинув, оскільки той перебував на виконанні, томувиконавчий документ міг бути пред`явлений стягувачем до виконання до 04 липня 2020 року.

02 липня 2020 року ПАТ АБ «Укргазбанк» було пред`явлено виконавчий документ до виконання шляхом подання відповідної заяви до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Н.В. про примусове виконання виконавчого листа № 2-2/12.

За схожих обставин у постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 910/18165/13 (провадження № 6-698гс16) зроблено висновок, що «після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. Таким чином, постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з невідповідністю виконавчого документа вимогам закону не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження». За таких обставин у справі, яка розглядається, суд касаційної інстанції правомірно погодився із висновками суду першої інстанції про те, що строк пред`явлення наказу Господарського суду м. Києва від 03 жовтня 2014 року було перервано у зв`язку з його пред`явленням до виконання 13 травня 2015 року, новий строк пред`явлення до виконання слід відраховувати з наступного дня після його повернення стягувачу. Останній отримав відмову 29 травня 2015 року, повторно подав заяву про примусове виконання рішення суду 23 листопада 2015 року, тобто з додержанням строку, встановленого статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 4 та 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: пред`явлення виконавчого документа до виконання; надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Тлумачення ч. 4 та 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) свідчить, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Таким чином, повернення виконавчого документа без виконання не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 07 лютого 2020 року у справі № 2018/6-343/11.

03 липня 2017 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення.

Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання було перервано, він розпочався заново, тавиконавчий лист міг бути поданий до виконання до 04 липня 2020 року.

Стягувачем було повторно пред`явлено виконавчий лист № 2-2/12 до виконання приватному виконавцювиконавчого округу міста Києва Павлюку Н.В. 02 липня 2020 року, тобто без пропуску встановленого закономтрирічного строку, відтак дії приватного виконавця по відкриттю виконавчого провадження відповідають вимогам закону та вчинені в межах його повноважень.

Відповідно до вимог ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Оскільки під час розгляду справи судом було встановлено, що приватний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження діяв відповідно до закону та в межах своїх повноважень, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення скарги ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом не враховано, що на повторне пред`явлення виконавчих листів для виконання положення ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02 червня 2016 року, якою передбачений більш тривалий строк для пред`явлення, не застосовуються, оскільки положення ч. 5 Прикінцевих та перехідних положень закону стосуються лише пред`явлення виконавчих листів вперше, а тому перерваний річний строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, повернутого 03 липня 2017 року, сплинув 02липня 2018 року, колегією суддів відхиляються, оскільки на час набрання законної сили вищевказаними змінами у жовтні 2016 року строк пред`явлення виконавчого листа № 2-2/12 до виконання не сплив, зважаючи на ту обставину, що він перебував на виконанні і був повернутий стягувачу постановою державного виконавця 03 липня 2017 року. Відтак, даний виконавчий документ міг бути пред`явлений до виконання після його повернення стягувачу у строки, передбачені ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції закону від 02 червня 2016 року.

Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги про незастосування судом до спірних правовідносин правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 10.10.2018 року по справі № 727/2422/17 та постанові Верховного Суду від 26.09.2019 року по справі № 409/4751/12, оскільки зазначені висновки ґрунтувались на фактичних обставинах, відмінних від обставин у даній справі, тому застосуванню до спірних правовідносин ці висновки не підлягають.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині ухвали, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: