ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/241/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/2810/19 Категорія: 305010900 Шкреба В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Андріяш Руслана Петровича на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2020 року та додаткове рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди та зустрічним позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання внести записи до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, -

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 (відповідач за первісним позовом) про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що постановою Смілянського міськрайсуду Черкаської області від 19 листопада 2018 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

За судовим рішенням ОСОБА_2 було визнано винуватим у тому, що він 13 вересня 2018 року близько 02 год. 10 хв. на 341 км. автомобільної дороги Харків-Сімферополь, керуючи автомобілем DAF 95-400 д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом KRONE д.н.з. НОМЕР_2 , не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та здійснив виїзд на ділянку дороги, на якій проводились ремонтні роботи, внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження.

Даний автомобіль знаходився у користуванні ОСОБА_1 на підставі договору оренди № 18-12/2017 від 18 грудня 2017 року з ТОВ «Сміла-Трансавто», а ОСОБА_2 керував ним за усною домовленістю з ОСОБА_1 для перевезення вантажу нітроамофоски вагою 22 тони до одержувача Агрофірма «Гюнівська» за адресою по вул. Поштова, 12 в с. Гюнівка Великобілозерського району Запорізької області.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб отримав значні пошкодження, які згідно звіту експерта-товарознавця №165 від 24 жовтня 2018 року становлять 179 326 грн. 86 коп.

Крім цього, вантаж, який перевозив ОСОБА_2 , розсипався у місці пригоди і ОСОБА_1 мусив покрити недостачу товару для Агрофірми «Гюнівська» у виді нітроамофоски 890 кг. на суму 12 300 грн., здійснити витрати на вантажні роботи на суму 16 000 грн., та провести експертне дослідження на суму 3 500 грн.

ОСОБА_1 також вказував на спричинення йому моральної шкоди, яку він оцінив на суму 25 000 грн.

Просив стягнути на свою користь з ОСОБА_2 завдану шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди на загальну суму 211 126 грн. 86 коп., складовими частинами якої являлись вище перелічені витрати.

Представник ОСОБА_2 адвокат Архипенко О.А. та він сам з позовом не погоджувались та пред`явили зустрічний позов до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання внести записи до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , будучи фізичною особою-підприємцем, який займається вантажними перевезеннями, на прохання ОСОБА_2 у вересні 2017 року допустив його до роботи водієм без оформлення трудових відносин та з отриманням заробітної плати у готівковій формі без відповідного обліку. За час такої роботи працівниками Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області неодноразово встановлювались порушення в діяльності ФОП ОСОБА_1 , і в цих документах також знаходили відображення дані водія ОСОБА_2 , який мав відношення як до водіння ввіреним транспортним засобом, так і до перевезення товарно-матеріальних цінностей.

Після дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 13 вересня 2018 року співпраця між сторонами була за ініціативою ОСОБА_1 припинена, і останній не розрахувався з ОСОБА_2 за виниклу заборгованість із заробітної плати за липень-вересень 2018 року, хоча обіцяв заробітну плату 10 000 грн. щомісячно.

У зв`язку з вказаним, просив як встановити факт трудових відносин з внесенням відповідних підтверджуючих даних до трудової книжки, так і стягнути на користь ОСОБА_2 15 226 грн. 66 коп. заборгованості по заробітній платі та компенсацію за її несвоєчасну сплату.

Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2020 року в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання внести записи до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати відмовлено.

Додатковим рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2020 року заяву про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі представника ОСОБА_2 адвокат Архипенко О.А. задоволено.

Стягнуто із Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 833 грн та витрати у зв`язку із розглядом справи судом у розмірі 4450 грн, а всього 45 283 грн.

Своє рішення суд мотивував тим, що вимоги за первісним позовом були обґрунтовані звітом експерта-товарознавця №165 від 24 жовтня 2018 року, згідно якого матеріальна шкода була визначена у розмірі 179 326 грн. 86 коп., однак матеріали вказаного звіту не містять в собі підтверджень виклику зацікавлених осіб, які попередньо були викликані експертом для його проведення та відомості про отримання такого виклику, хоча це є вимогою відповідно до пункту 5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а тому такий звіт експерта не може бути прийнятий як доказ у справі, оскільки був складений з порушенням порядку експертного дослідження. Ненадання ОСОБА_1 транспортного засобу для проведення призначеної судом експертизи суд розцінив, як ухилення позивача від проведення експертизи, що і слугувало підставою для відмови у визнанні факту спричинення шкоди саме певного розміру внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Заявлений до стягнення розмірів спричиненої шкоди через пошкодження автомобіля жодним іншим доказом у справі не підтверджується. Оскільки, суд не прийняв як доказ звіт експерта-товарознавця, тому прийшов і до висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення витрат на вантажні роботи та проведення експертного дослідження оскільки вони є похідними від вимог про стягнення повного розміру шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу. Необґрунтованими визнав суд і вимоги про стягнення коштів виплачених ОСОБА_1 Агрофірмі «Гюнівська» у сумі 12 300 грн., оскільки акт про недостачу товару нітроамофоски свідчить про виявлену суму недостачі, що підлягає звірці, а не про те, що ОСОБА_1 здійснив якісь виплати для погашення такої недостачі.

Відмовляючи позивачу в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд мотивував тим, що позивачем не було доведено відповідними доказами факт її спричинення, причинний зв`язок з негативними наслідками. Жодних доказів на підтвердження завдання відповідачем позивачу моральної шкоди суду надано не було і при цьому учасники не клопотали про призначення психологічної експертизи.

Відмовляючи в зустрічному позові суд вказав, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надав суду письмових доказів перебування його в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 , а документи які були долучені ОСОБА_2 та його представником до справи можуть свідчити тільки про наявність відмінних певних усних домовленостей між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Суд прийшов до висновку, що оскільки між сторонами були відсутні трудові відносини, тому вимоги про встановлення факту перебування у таких відносинах, похідні вимоги про зобов`язання внести записи до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати є необґрунтованими.

Додаткове судове рішення суд мотивував тим, що докази, які підтверджують судові витрати співвідносяться з матеріалами судової справи, журналом судових засідань у ній та зібраними процесуальними документами. Інша сторона не клопотала про зменшення судових витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду від 25 листопада 2020 року, вважаючи його таким, що не відповідає фактичним обставинам справи представник позивача ОСОБА_1 адвокат Андріяш Р.П. подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2020 року в частині відмови за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційні вимоги мотивував тим, що твердження суду першої інстанції про порушення пункту 5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів необхідно віднестись критично, так як у заяві ОСОБА_1 участь в огляді об`єкту оцінки обумовлена не була а всі заінтерисовані особи викликаються в разі потреби. Також судом не було взято до уваги свідчення ОСОБА_1 про те, що ним на адресу ОСОБА_2 направлявся рекомендований лист з повідомленням про проведення дослідження, однак останній по місцю своєї реєстрації його з невідомих причин не забрав. Присутність ОСОБА_2 під час дослідження було його правом а не обов`язком, а також відсутність останнього не спростовує факт матеріального збитку транспортного засобу внаслідок ДТП яке відбулось з вини останнього що підтверджується матеріалами справи, а тому вважає, що суд невірно прийшов до висновку, що вказане експертне дослідження є неналежним доказом.

Вважає, що суд не взяв до уваги, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст.1187 ЦК України). Відповідальність, у таких випадках, несе винна особа, яка є водієм автомобіля чи особа яка керувала таким автомобілем і з вини якої сталася ДТП.

Факт заподіяння моральної шкоди є те, що ОСОБА_1 зазнав душевних страждань у зв`язку з ушкодженням автомобіля та неможливості протягом тривалого часу користуватися ним за його прямим призначенням, адже автомобіль приносив прибуток родині позивача в результаті чого родина останнього відчула гостру потребу в грошових коштах, що призвело до певного дискомфорту в родинних стосунках між членами сім`ї. На цьому підґрунті відбуваються постійні сварки, та привело до некомфортного існування, відбулися порушення нормальних життєвих зв`язків, певним ударом престижу ОСОБА_1 .

Крім того, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Андріяш Р.П. 27 січня 2021 року звернувся зі апеляційною скаргою на додаткове судове рішення, в якій вказав на його незаконність, необґрунтованість, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що представником ОСОБА_2 на підтвердження понесених витрат, а також підтвердження факту надання правничої допомоги надано суду наступні документи: засвідчена копія приходного касового ордеру АБ «Архіпенка»; завірена копія договору №11/10-2019 та додатків до нього; акт виконаних робіт від 26.11.2020 року № та акт виконаних робіт від 26.11.2020 року №; розрахунок витрат на правничу допомогу.

Вищенаведені документи судом не можуть бути оцінені як належні та достатні (в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України), оскільки складені формально та взагалі не підтверджують факт понесених (здійснених) позивачем витрат на правничу допомогу саме в зв`язку з розглядом цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення ДТП.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача за первинним позовом ОСОБА_2 адвокат Архипенко О.А. просить, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2020 року без змін. Вважає, що суд прийшов до правильного висновку та не прийняв як доказ звіт експерта-товарознавця, оскільки він був складений з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

Судом першої інстанції була призначена експертиза, для визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, однак через ненадання автомобіля ОСОБА_1 експертиза не була проведена, а тому розмір збитків позивачем ОСОБА_1 не доведено. Зазначає, що ОСОБА_1 повідомив суд, що продав автомобіль ДАФ 95-400 д.н.з НОМЕР_1 і отримав кошти від його продажу, але відмовився повідомити суду розмір отриманих від продажу коштів. Вказує, що інші вимоги позивача, щодо понесених ним витрат на евакуацію та недостачу товару не підтвердженні, а заявлена ним моральна шкода є необґрунтованою та недоведеною, а тому відсутні правові підстави для її стягнення з відповідача за первісним позовом.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання внести записи до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст.367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди та в частині додаткового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 листопада 2018 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Так, за судовим рішенням ОСОБА_2 було визнано винуватим у тому, що він 13 вересня 2018 року близько 02 год. 10 хв. на 341 км. автомобільної дороги Харків-Сімферополь, керуючи автомобілем DAF 95-400 д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом KRONE д.н.з. НОМЕР_2 , не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та здійснив виїзд на ділянку дороги, на якій проводились ремонтні роботи, внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження (т.1 а.с.24).

Даний автомобіль знаходився у користуванні ОСОБА_1 на підставі договору оренди № 18-12/2017 від 18 грудня 2017 року з ТОВ «Сміла-Трансавто» (т.1 а.с.13).

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 з 11 березня 1998 року зареєстрований, як фізична особа - підприємець, його основним видом господарської діяльності є вантажний автомобільний транспорт (т.3 а.с.28-29).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За правилами ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вимоги за первісним позовом були обґрунтовані звітом експерта-товарознавця №165 від 24 жовтня 2018 року, згідно якого матеріальна шкода була визначена у розмірі 179 326 грн. 86 коп.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Пунктом 5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, визначено, що у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку осіб, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату.

У разі відсутності в установлений час на місці огляду осіб, що викликалися, огляд проводиться без їх участі, про що зазначається у звіті (акті), висновку.

Замовник повинен забезпечити належні безпечні умови огляду (освітлення, вільний доступ, можливість огляду КТЗ з різних сторін тощо).

Як слідує зі змісту вказаного звіту експерта-товарознавця №165 від 24 жовтня 2018 року для його проведення експерт на огляд запрошував зацікавлених осіб (т.1 а.с.26). Однак, матеріали самого звіту не містять в собі підтверджень такого виклику та його отримання зацікавленими особами до часу проведення огляду, хоча це вимагається відповідно до пункту 5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а в даному випадку, як вбачається із змісту згаданого звіту, експерт вважав за потрібне проведення даного дослідження за участю зацікавлених осіб.

З урахуванням зазначеного, та запереченнями ОСОБА_2 своєї вини в завданні матеріальної шкоди і заявленням його представником клопотання про призначення судово- автотоварознавчої експертизи, ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 11 березня 2020 року у справі призначено судово-автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (т.3 а.с.113-114).

30 березня 2020 року ухвалу про призначення судово-автотоварознавчої експертизи та матеріали справи направлено до експертної установи (т.3 а.с.118).

27 квітня 2020 року до суду першої інстанції надійшло клопотання судового експерта Радзіховського В.О. №8/289 від 06 квітня 2020 року в якому він клопотав про надання автомобіля «DAF 95-400» д.н.з. НОМЕР_1 для проведення технічного огляду до спеціалізованої СТО в м. Черкаси із залученням авто майстрів для часткового або повного розбирання пошкоджених деталей з метою прихованих пошкоджень (т.3 а.с.124).

29 квітня 2020 року судом були направлені копії клопотання судового експерта сторонам у справі для виконання, які були ними отримані, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (т.3 а.с.132-133).

05 червня 2020 року до суду із Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшло повідомлення №8/289 від 26 травня 2020 року про неможливість проведення судово-автотоварознавчої експертизи у зв`язку з невиконанням клопотання експерта №8/289 від 06 квітня 2020 року, в якому було зазначено перелік необхідних процесуальних дій, які необхідно виконати, однак вказане клопотання задоволено не було. Крім того, у повідомленні вказано, що 22 травня 2020 року експертові надійшла заява ОСОБА_1 від 11 травня 2020 року про неможливість надати автомобіль на технічний огляд, відповідно до якої унеможливлюється задоволення клопотання (т.3 а.с.135).

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що ненадання експерту на дослідження транспортного засобу, без подання суду доказів поважності такого ненадання, та відсутності документальних даних про знищення залишків автомобіля зі сторони ОСОБА_1 є ухиленням від проведення експертизи.

Так, згідно ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про ухилення ОСОБА_1 від проведення експертизи, що є підставою для відмови у визнанні факту спричинення шкоди саме певного розміру внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а відтак розмір збитків позивачем ОСОБА_1 не доведено.

Вірно прийшов суд до висновку і про необґрунтованість вимог про стягнення витрат на вантажні роботи та проведення експертного дослідження.

Так, щодо проведення вантажних робіт позивачем до суду надано акт приймання виконаних робіт від 13 вересня 2018 року в якому вказано, що «Виконавцем були проведені відповідні роботи по усному договору від 13 вересня 2018 року з наданням певних послуг на автомобільній дорозі Харків-Сімферополь 341 км.» (т.1 а.с.35). Однак, не вказано які саме роботи виконувалися за допомогою автокрана марки КС 5576-3К-1 О-40, та відсутні докази, що саме цей автокран виконував ті чи інші роботи 13 вересня 2018 року, які пов`язані із автомобілем DAF 95-400 д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом KRONE д.н.з. НОМЕР_2 , а також позивачем ОСОБА_1 в підтвердження ним сплати за здійснення вантажних послуг в сумі 16000 грн. не надано суду жодного розрахункового документу.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів виплачених в рахунок недостачі товару для Агрофірми «Гюнівська» у виді нітроамофоски 890 кг. на суму 12 300 грн., колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вони є необґрунтованими, так як акт про недостачу товару (т.1 а.с.36) може свідчити тільки про виявлену суму недостачі, яка підлягає звірці, і аж ніяк він не свідчить про те, що ОСОБА_1 здійснив якісь виплати для погашення такої недостачі.

Крім того, в матеріалах справи міститься відповідь ПрАТ «Агрофірма «Гюнівська» на запит адвоката Різника Ю.С. про те, що ПрАТ «Агрофірма «Гюнівська» від ФОП ОСОБА_1 акт недостачі товару (датований 13 вересня 2018 року) згідно з товарно-транспортної накладної № від 12 вересня 2018 року не отримувало, не підписувало та не погоджувало його (т.3 а.с.91).

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Вказане узгоджується із правовим висновком ВП ВС викладеним у постанові від 01.09.2020 року у справі №216/3521/16-ц.

Як встановлено судом, постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 листопада 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 340 грн.

До того ж при розгляді адміністративної справи ОСОБА_2 визнав свою винну в повному обсязі.

Автомобіль DAF 95-400 д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом KRONE д.н.з. НОМЕР_2 знаходився у користуванні ОСОБА_1 на підставі договору оренди № 18-12/2017 від 18 грудня 2017 року з ТОВ «Сміла-Трансавто».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з судовим рішенням в частині відмови у відшкодуванні йому моральної шкоди, зазначив, що внаслідок ДТП він не міг тривалий час користуватися автомобілем у зв`язку його пошкодженнями, а тому поніс збитки, оскільки використання автомобіля приносило прибуток його родині. Вказані обставини призвели до дискомфорту, порушення нормальних життєвих зв`язків та конфліктів у сім`ї.

Колегія суддів, перевіривши зазначені доводи скаржника доходить висновку про їх обґрунтованість, та врахувавши, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, вважає, що ОСОБА_1 дійсно має підстави для її відшкодування, оскільки внаслідок ДТП користуватися орендованим автомобілем стало неможливо, при цьому, що даний автомобіль використовувався ним для отримання доходу, що призвело до його душевних хвилювань та відчуття дискомфорту.

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що справедливим та об`єктивним розміром моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню на користь позивача за первісним позовом, є 5000 грн.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги знайшли свого часткове підтвердження, а тому рішення суду підлягає зміні в частині стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2020 року, то колегія суддів перевіривши доводи викладені представником ОСОБА_1 адвокатом Андріяш Р.П., доходить наступних висновків.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що у судових дебатах представником ОСОБА_2 адвокатом Архипенко О.А. було заявлено клопотання, в порядку частини 8 статті 141 ЦПК України, про стягнення з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені останнім судові витрати. Зазначено, що докази понесення судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (т. 3 а.с. 174).

01 грудня 2020 року представником ОСОБА_2 було подано заяву про ухвалення додаткового рішення у даній справі та просив стягнути із ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у справі №703/2810/19 у розмірі 40833 грн, а також витрат понесених ОСОБА_2 у зв`язку із розглядом справи судом в розмірі 4450 грн, а всього 45283 грн.

До вказаної заяви стороною ОСОБА_2 надано касовий ордер Адвокатського бюро «Архипенка» №3 від 26 листопада 2020 року про прийняття від клієнта ОСОБА_2 на підставі договору про надання правничої допомоги від 11 грудня 2019 року коштів в розмірі 45 283 грн; договір про надання правничої допомоги №11/10-2019 року від 11 жовтня між Адвокатським бюро «Архипенка» та Дорошенком В.В. з додатком №1; акти виконаних робіт від 26 листопада 2020 року за № та № на суми 40 833, 34 грн та 4450 грн, із зазначенням розрахунків за відрядження, консультації, вивчення матеріалів справи, підготовку процесуальних документів, участь у судових засіданнях та вимушені очікування їх початку, подання адвокатських запитів; розрахунок витрат на правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Як видно із матеріалів даної справи, судом був призначений розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення на 14 грудня 2020 року на 12 год. 00 хв, учасникам направлені повідомлення. Зокрема, представником ОСОБА_1 адвокатом Андріяш Р.П. отримано повідомлення 11.12.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 489 (т. 3 а.с. 219).

Однак у судове засідання призначене судом сторони не з`явились, про що секретарем судового засідання складено довідку. Розгляд справи відкладено судом на 22 грудня 2020 року, про що були повідомлені учасники справи.

21 грудня 2020 року на адресу районного суду надійшло клопотання адвоката Литвиненка В.М. про відкладення розгляду заяви, у зв`язку із перебуванням його в іншому судовому процесі.

Отже, представник ОСОБА_1 адвокат Андріяш Р.П. був належним чином повідомлений про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення, однак заперечень та клопотань про неспівмірність розміру витрат на правничу допомогу до суду першої інстанції не надав.

Таким чином, при відсутності клопотання про зменшення розміру витрат, суд першої інстанції, при правильному застосуванні норм статті 137 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 40 833, 34 грн.

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

Щодо стягнення витрат, пов`язаних із явкою представників ОСОБА_2 до суду, то колегія суддів враховує наступне.

Згідно з статтею 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З Акту виконаних робіт № від 26.11.2020 року вбачається, що витрати пов`язані з відрядженням за межі регіону в Смілянський міськрайонний суд Черкаської області та Кам`янський районний суд Черкаської області склали 4450 грн (з розрахунку 5 грн за 1 км. дороги в обидві сторони).

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що представником ОСОБА_2 - керуючим адвокатського бюро «Архипенка» Архипенком О.А. надані належні та допустимі докази на підтвердження заявленого розміру витрат, пов`язаних з правовою допомогою, співмірності обсягу послуг, наданих адвокатом, а також витрат, пов`язаних з переїздом представника з м. Черкаси в м. Смілу та м. Кам`янка.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з вказаним висновком районного суду з огляду на наступне.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось дослідження питання щодо відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, переїздом представника до іншого населеного пункту (стаття 138 ЦПК України).

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Слід зауважити, що запровадження законодавцем граничного розміру (верхньої межі) компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані з прибуттям до суду, покликане насамперед запобігти завищенню розміру цих витрат та попередженню зловживання таким правом.

Таке правове регулювання порядку здійснення цивільного судочинства не може обмежувати та/або заперечувати право сторони, на користь якої ухвалене судове рішення та яка понесла витрати, пов`язані з прибуттям до суду, й підтвердила їх документально, на компенсацію цих витрат суб`єктом владних повноважень, який виступав відповідачем у справі.

Граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», згідно з додатком до якої витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

В свою чергу, питання, пов`язані з відшкодуванням витрат на відрядження унормовані постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» та Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59.

За змістом пунктів 7, 9 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються, окрім іншого, витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті).

Витрати на проїзд державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, у м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1 класу та бізнес-класу, фактичні витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення та на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з підтвердними документами.

Відповідно до пунктів 6, 7 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Пунктом 14 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 визначено, що підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України.

У абзаці сімнадцятому статті 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» визначено, що розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

В той же час, як пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, так і пунктом 12 розділу ІІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59 передбачено, що у разі відрядження за кордон на службовому автомобілі витрати на пально-мастильні матеріали відшкодовуються з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу відповідно до затвердженого маршруту.

Таким чином, сторона, яка не є суб`єктом владних повноважень і на користь якої ухвалене судове рішення, має право на компенсацію здійснених нею та підтверджених документально витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, які не можуть перевищувати встановлені законодавством, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 та Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1988 року № 59.

Водночас, вищевказані нормативно-правові акти органів виконавчої влади передбачають можливість відшкодування витрат на проїзд в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі), або ж витрат на пально-мастильні матеріали, які відшкодовуються з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу відповідно до затвердженого маршруту.

Отже, вирішуючи питання про відшкодування витрат стороні, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Якщо на підтвердження здійснених стороною витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством. Такі витрати також можуть бути відшкодовані у розмірі витрат на пально-мастильні матеріали, з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу, якщо вони підтверджені документально.

Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті затверджено наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43 і призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про компенсацію витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, не з`ясував, яким видом транспорту користувався представник ОСОБА_2 для прибуття до м. Сміла та м. Кам`янка та не встановив наявність документів, що засвідчують вартість понесених витрат.

З огляду на зазначене, стороною не доведено належними та допустимими доказами понесення витрат на явку до судів, які знаходять за межами м. Черкаси та їх розмір, а суд першої інстанції не перевірив належним чином вказані доводи представника ОСОБА_2 та дійшов до помилкового висновку про їх задоволення.

У зв`язку з наведеним додаткове рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2020 року не може вважатись законним і обґрунтованим, а тому підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Андріяш Руслана Петровича на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2020 року задовольнити частково.

Рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2020 року змінити, скасувавши в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги в цій частині задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 грн. моральної шкоди.

В решті рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Андріяш Руслана Петровича на додаткове рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2020 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2020 року змінити, зменшивши розмір стягнутих судових витрат з 45 283 грн до 40 833 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 березня 2021 року.

Судді: