Справа № 414/332/20
Провадження № 22-ц/810/51/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Лозко Ю.П., Стахової Н.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 02 грудня 2020 року, ухваленого Кремінським районним судом Луганської області у складі: судді Безкровного І.Г. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів, який мотивував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.09.1982 по 26.06.2018. Під час перебування у шлюбі та проживання однією сім`єю, а саме 04.07.2012 відповідачка за узгодженням з позивачем передала ОСОБА_3 грошові кошти, які були спільною сумісною власністю подружжя, у розмірі 60000 грн (еквівалент на той час 7500 доларів США) у вигляді завдатку за продаж літнього майданчика, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 цього ж дня надав колишній дружині позивача власноруч складену розписку на підтвердження отримання ним грошових коштів.

Оскільки своє право власності на літній майданчик ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 не зареєстрували, 08.04.2019 відповідач надіслала ОСОБА_3 письмову вимогу про необхідність повернення у десятиденний термін з моменту отримання цієї вимоги грошових коштів, еквівалентних 7500 доларів США, у зв`язку з невиконанням ним взятих на себе зобов`язань щодо введення в експлуатацію та реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомості.

У результаті перемовин відповідачка погодилася на пропозицію ОСОБА_3 про повернення їй грошових коштів у розмірі 5000 доларів США замість 7500 доларів США, і на виконання цих домовленостей 19.08.2019 ОСОБА_3 передав відповідачці 5000 доларів США, яка 19.08.2019 власноруч склала письмову розписку про те, що вона повернула ОСОБА_3 зазначений літній майданчик та документи на нього, а саме: технічний паспорт, будівельний паспорт, акт введення в експлуатацію, рішення виконавчого комітету № 10 та № 129. У наданій розписці відповідачка також вказала, що претензій до ОСОБА_3 не має, а фінансова заборгованість відсутня.

Позивач вважає, що відповідачка ОСОБА_2 повинна була надати йому 1/2 частку грошових коштів, які вона отримала від ОСОБА_3 , тобто 2500 доларів США, що на даний час еквівалентно 61642,50 грн за курсом НБУ, які є спільною сумісною власністю Пістрих як набуті у шлюбі.

Оскільки відповідачка необґрунтовано відмовляється повернути належну позивачу частку грошових коштів, отриманих нею від ОСОБА_3 , позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 2500 доларів США, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн та судовий збір у розмірі 2102 грн.

Від відповідачки ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що зазначеним літнім майданчиком відповідачка та позивач як член її сім`ї користувалися з моменту передачі завдатку, тобто з 04.07.2012, та чекали, доки ОСОБА_3 зареєструє право власності на майданчик. Оскільки право власності ОСОБА_3 не зареєстрував, 08.04.2019 відповідачка надіслала на його адресу лист-вимогу про повернення сплачених нею за даний об`єкт грошових коштів, чого той не зробив. Не бажаючи вступати у судову тяганину, розуміючи необхідність понесення матеріальних витрат та безперспективність такого судового спору, а також беручи до уваги, що у період з 2012 по 2019 роки відповідач та члени її родини фактично користувалися даним літнім майданчиком, та не маючи бажання більше користуватися незареєстрованим об`єктом, відповідач повернула цей об`єкт ОСОБА_3 , а також документи, що були нею отримані від нього разом із вказаним об`єктом нерухомості, про що надала йому відповідну розписку 19.08.2019 року, в якій вказала, крім іншого, що будь-яких претензій (у тому числі фінансових) до нього не має. Зазначених позивачем грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_3 не отримувала, будь-яких доказів на підтвердження цього позивачем суду не надано, позивач не звертався до ОСОБА_2 з вимогою про повернення цих грошових коштів і відповідних доказів не надав. Надана позивачем розписка адвоката не є належним підтвердженням розміру сплачених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Кремінського районного суду Луганської області від 21 вересня 2020 року залучено до участі у розгляді зазначеної цивільної справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 .

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 02 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги позивача.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; суд в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України позбавив учасників, зокрема позивача та його представника, права ставити питання відповідачу ОСОБА_2 , явка якої визнана судом першої інстанції обов`язковою, інші доводи фактично є підставами позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що доводи скарги позивача надуманими, нічим не підтвердженими, такими, що повторюють вимоги, зазначені в позовній заяві позивача, без зазначення в чому полягає порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, тому просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про повернення грошових коштів у розмірі 61342,50 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100 = 210200 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою статтею 129 Основного закону України.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_6 з 11.09.1982 по 26.06.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний (а.с. 13).

04 липня 2012 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 60000 грн в рахунок купівлі-продажу літнього майданчика, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальна вартість якого склала 80000 грн, що підтверджується особистою письмовою розпискою та показаннями третьої особи ОСОБА_3 (а.с. 14), допитаного в якості свідка, а також показаннями сторін. У письмовій розписці ОСОБА_3 також зазначається, що до повного оформлення технічної документації на ОСОБА_2 залишок боргу по оплаті за літній майданчик складає 20000 грн (а.с. 14).

08 квітня 2019 року відповідачка ОСОБА_2 склала письмову вимогу на адресу ОСОБА_3 , в якій зазначила, що 04.07.2012 ОСОБА_3 отримав від неї грошові кошти у розмірі 60000 грн (що на той момент було еквівалентно 7500 доларів США) у вигляді завдатку за продаж об`єкту нерухомості літнього майданчика, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який належав його дружині ОСОБА_4 і загальна вартість якого мала б скласти 80000 грн (що було еквівалентно 10000 доларів США), що підтверджується наданою ним особистою розпискою. На момент отримання ОСОБА_3 грошових коштів зазначений об`єкт нерухомості не був введений в експлуатацію або іншим чином зареєстроване право власності, і за домовленістю між ним та ОСОБА_2 залишок вартості мав бути сплачений після реєстрації ним права власності на літній майданчик та продаж їй цього об`єкта нерухомості у встановленому законом порядку.

На день складення вимоги літній майданчик ОСОБА_3 не був введений в експлуатацію, право власності на нього не зареєстроване, тому відповідачка просила ОСОБА_3 у десятиденний строк із моменту отримання цієї вимоги повернути їй грошові кошти, еквівалентні 7500 доларів США у зв`язку з невиконанням ним взятих на себе зобов`язань (а.с. 15).

19 серпня 2019 року ОСОБА_2 власноруч склала письмову розписку, в якій зазначила, що вона повернула ОСОБА_3 об`єкт нерухомості, а саме літній майданчик, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , цілим та неушкодженим разом із технічними документами на цей об`єкт: 1) технічним паспортом; 2) будівельним паспортом; 3) актом введення в експлуатацію; 4) рішенням виконавчого комітету № 10; 5) рішенням виконавчого комітету № 129. Також у вказаній розписці ОСОБА_2 зазначила, що претензій до ОСОБА_3 не має, фінансова заборгованість відсутня (а.с. 16).

Оцінюючи надані сторонами докази, судом визначено, що передані ОСОБА_2 ОСОБА_3 в силу презумпції спільності права власності подружжя на набуте у шлюбі майно кошти є спільним сумісним майном подружжя Пістрих, оскільки протилежного не доведено, а їх правової природою є аванс, оскільки договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений не був, і аванс підлягає поверненню у зв`язку із неукладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини договір не був укладений.

Виходячи із вимог закону про неможливість підтвердження іншими засобами доказування за умови передбачення доказування обставин справи лише певними засобами, якими в даному випадку за змістом абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України є письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису та інше, судом зроблено висновок про необґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджує ці правильні висновки суду, а помилкові доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Висновок суду про спільність як майна подружжя коштів, переданих ОСОБА_2 ОСОБА_3 , в силу вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 СК України ніким по справі не оспорюється.

Що стосується доводів скарги про те, що вказана сума є завдатком, а не авансом, оскільки розписка не має чіткого визначення, чи є ці грошові кошти завдатком або авансом, є помилковими, оскільки ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої із сторін, то аванс повертається його власникові.

З огляду на викладене, встановивши, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не уклали договору купівлі-продажу вищезазначеного літнього майданчика, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що платіж, переданий відповідачкою третій особі по справі, є авансом.

Довід скарги про неправильну оцінку судом наданих позивачем письмових доказів - розписки ОСОБА_3 від 04.07.2012, вимоги ОСОБА_2 від 08.04.2019 до ОСОБА_3 про повернення грошових коштів, розписки ОСОБА_2 від 19.08.2019, в якій вона вказала, що претензій до ОСОБА_3 не має, фінансової заборгованості не має, а також покази допитаного у якості свідка ОСОБА_3 про отримання ОСОБА_2 від нього грошових коштів, також спростовуються правильними висновками суду, який правильно зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, і рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Верховним Судом у справах про стягнення грошових коштів за договором позики зазначається про те, що таке передання не може доводитися поясненнями сторони або показаннями свідків.

Враховуючи подібність за змістом відносин по теперішній справі, суд з огляду на вимоги ч. 9 ст. 10 ЦПК України вірно застосував аналогію закону та дійшов висновку про недоведеність позивачем за допомогою належних доказів факту передання ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_2 , а посилання в розписці відповідачки на відсутність фінансової заборгованості, не підтверджує саме повернення їй коштів, у якій сумі тощо.

Як не заслуговує на увагу і довід скарги про порушення судом п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України та розгляд справи за відсутності відповідачки ОСОБА_2 , явку якої було визнано обов`язковою ухвалою суду від 11 червня 2020 року, оскільки відповідачку було належно повідомлено про дату, час та місце розгляду справи 02 грудня 2020 року (а.с. 106), її вже було допитано у судовому засіданні 18 листопада 2020 року у якості свідка, у якому брали участь позивач та його представник та які скористалися своїм правом ставити питання цьому свідку для з`ясування обставин справи.

Клопотання про повторний допит у якості свідка ОСОБА_2 після допиту у якості свідка позивача ОСОБА_1 не заявлялося, тому ухвала суду про подальшу можливість розглядати справу за відсутності відповідачки ОСОБА_2 прийнята з дотриманням норм ЦПК України.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 02 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 16 березня 2021 року.

Судді: