Справа № 182/4008/20
Провадження № 2/0182/113/2021
17.03.2021 м. Нікополь
Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька-Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Центр надання адміністративних послуг Нікопольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку, -
ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Центр надання адміністративних послуг Нікопольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку, посилаючись на наступні обставини.
Йому, на підставі свідоцтва про право на спадщину належить квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки про склад сім`ї, у належній йому квартирі зареєстровані, окрім нього, його сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Його колишня дружина ОСОБА_2 , не дивлячись на те, що вони припинили шлюбні відносини у 2014 році, продовжує бути зареєстрованою у його квартирі, в якій не проживає, кошти на утримання квартири та на комунальні послуги не надає. Крім цього, вказує, що ОСОБА_2 вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника квартири та набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідачка спільним побутом з ним не пов`язана, з нею втрачені сімейні зв`язки, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника майна, на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. На підставі викладеного, змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просить суд постановити рішення, яким припинити сервітут ОСОБА_2 на право користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 . А також усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: кв. АДРЕСА_1 .
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2020 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.50-51).
Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідачі, будучи належним чином повідомленні про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.54-57), своїм правом на подання відзиву не скористалися. Крім того, відповідачі повідомлялися про розгляд справи судом на офіційному сайті «Судової влади» (а.с.52).
Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.
Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.
Положення частини 1 статті 41 Конституції України кожному гарантують його право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю.
Такі правомочності, як користування і розпорядження своєю власністю, з огляду на положення ч.1 ст.405 ЦК України, дійсно, дають можливість власнику житла визначати те житлове приміщення, яке мають право зайняти члени його сім`ї, які проживають разом із ним. Тобто, тільки власник житла може надавати право користування ним членам своєї сім`ї, але, не зважаючи на це, для них його майно залишається чужим.
Як вказано у ч.1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Однак, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, є окремою, самостійною та достатньою підставою для припинення сервітуту, тобто припинення права користування чужим майном (пункт 4 частини 1 статті 406 ЦК України). Також суд враховує, що в силу положень ч.2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають юридичне значення.
Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Права власника будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.
Тобто, обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.
Згідно з ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1).
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (тобто подружжя, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4).
Тобто, згідно з ч.4 ст.156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користуватися займаним приміщенням.
Згідно з ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12 лютого 2020 року, належить квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки від 02 липня 2020 року, у вищевказаній квартирі, окрім позивача, зареєстровані ОСОБА_2 , яка є колишньою дружиною позивача, та його сини - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а.с.9). Однак, сини позивача за адресою своєї реєстрації не проживають, а відповідачка ОСОБА_2 за адресою реєстрації з листопада 2017 року та по теперішній час проживає періодично (а.с.10). Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 доводиться позивачу колишньою дружиною, оскільки на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2014 року, яке набуло чинності 07 липня 2014 року, шлюб між ними було розірвано (а.с.12). Тобто, з урахуванням положень ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України, позивач та відповідачка втратили статус подружжя з 07 липня 2014 року. Тому, суддя погоджується із тим, що право користування відповідачкою квартирою позивача припинилось через припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Тобто, суд погоджується із тим, що внаслідок розірвання шлюбу між позивачем із відповідачкою вона втратила із ним сімейний зв`язок, оскільки перестала бути його дружиною. Також суд враховує, що відповідачка не має і статусу особи, яка постійно проживає з позивачем по справі, пов`язана спільним побутом та взаємними правами та обов`язками, оскільки на момент розірвання шлюбу відповідачка вже фактично не проживала із позивачем у його квартирі АДРЕСА_1 . Оскільки відповідачка своїм правом на подання відзиву не скористалась, суд розглядає справу за наявними в матеріалах справи доказами та погоджується з тим, що ОСОБА_2 порушується право позивача на користування і розпорядження своєї власністю, оскільки ОСОБА_4 повною мірою скористатись цими правами не може. Суддя погоджується з тим, що правовідношення, яке виникло між позивачем та відповідачкою (сервітутні правовідносини), а також тим, що не змінює реєстрацію свого місця проживання, остання створює юридичні перешкоди позивачу у вільному користуванні і розпорядженні своїм правом власності. Таким чином, створюючи для позивача умови правової невизначеності, а отже, право власності позивача на квартиру підлягає захисту.
Положення частини 1 статті 5 ЦПК України передбачають, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А положення пункту 7 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України прямо вказують на те, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути і припинення правовідношення.
Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом припинення сервітуту відповідачки щодо квартири позивача, тобто шляхом саме припинення (а не втрати) права користування квартирою відповідачкою, яка належить позивачу. Оскільки саме такий спосіб захисту права власності позивача буде ефективним, що відповідає підставі позову.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою своєї реєстрації не проживають без поважних причин, не сплачують кошти за користування приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню квартири та добровільно не усувають ці порушення, а тому, виходячи із вимог ст.71 ЖК України, позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись, ст.405 ЦК України, ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Центр надання адміністративних послуг Нікопольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку - задовольнити.
Припинити сервітут ОСОБА_2 на право користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 .
Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал