Дата документу 09.03.2021 Справа № 314/2798/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2798/19 Головуючий у 1-й інстанції:Мануйлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/622/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на Ѕ частку автомобіля та стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_1 про припинення права власності на Ѕ частку автомобіля та стягнення грошової компенсації.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що з 20.10.1984 по 07.06.2018 вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.05.2018 у справі 314/4139/17 про розірвання шлюбу. Питання поділу спільного майна між ними як подружжям було вирішено рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11.12.2018 у справі 314/984/17. Проте в тій справі предметом спору не був автомобіль KIACERATO, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , який був придбаний під час шлюбу - 09.01.2014 та оформлений на ім`я відповідача, що підтверджується витягом з Державного реєстру власників транспортних засобів МВС України, вартість якого склала на момент придбання 192 700 грн., що підтверджується рахункомфактурою № СФ 0002594 від 13.12.2013. З вказаної суми 57810 грн. подружжя сплатило готівкою зі спільних заощаджень, а інші 134 890 грн. було взято у кредит згідно кредитного договору з ПАТ «Укрсоцбанк», в якому ОСОБА_1 був позичальником, а вона виступила поручителем.

Згідно довідки банку № 10.1-87/13566 від 21.07.2017 на 21.07.2017 подружжям було погашено з кредитних коштів 116006,17 грн. Таким чином, загалом за час шлюбу на придбання спірного автомобілю позивачем разом з відповідачем було витрачено 173816,17 грн.Частка позивача дорівнює Ѕ частину від цієї суми 86 908, 09 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04листопада 2020 року позов задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 на Ѕ частку автомобіля KIA CERATO, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію Ѕ частки витрачених коштів на придбання автомобіля KIA CERATO, 2013 року випуску, р.н. НОМЕР_2 , в розмірі 86908,09 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 5669,08 грн., які складаються із: судового збору 869,08 грн., витрати на професійну правничу допомогу 4800 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що при вирішені спору у суді першої інстанції не було визначено дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи (а не на час його придбання), а також розмір зобов`язання у вигляді повернення кредитних коштів.Вказував, що суд залишив поза увагою той факт, що позивачем не було заявлено самостійної вимоги про поділ автомобіля як набутого під час шлюбу, а тому рішення підлягає скасуванню. Також ОСОБА_1 вказує про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки позивачкою не було наведено орієнтовного розрахунку витрат на професійну правову допомогу адвоката в частині гонорару за представництво в суді.

13 січня 2021 року до Запорізького апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, вказала, що в судовому засіданні 24.02.2020р. ОСОБА_1 визнав позов частково у сумі 52 430,30 грн., та не визнав позовні вимоги тільки в частині виплати процентів. Щодо доводів апеляційної скарги про недоведеність понесених витрат на правничу допомогу, то ОСОБА_2 у відзиві зазначила, що при подачі позовної заяви у відповідності до вимог ст. 175 ЦПК України нею було повідомлено попередній розрахунок її судових витрат, які включали в себе, зокрема, оплату правничої допомоги, та було повідомлено про угоду про представництво її інтересів в суді з адвокатом.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, а також справи щодо поділу майна подружжя.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задово-

ленню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з презумпції рівності часток подружжя у майні, набутого у шлюбі, при цьому вказуючи, що компенсація витрат на придбання автомобілю позивачеві відповідачем є правомірною та грунтується на приписах законів, враховуючи, що спірний автомобіль є річчю неподільною та знаходиться у користуванні відповідача, а позивач позбавленацього права. Визначаючи розмір компенсації до присудження позивачеві, суд погодився із заявленими позивачем вимогами, що така компенсація розраховується як сума, що складається із сплачених із сімейного бюджету коштів за придбання автомобілю та сплачених банку на погашення кредиту і відсотків коштів, отриманих для придбання автомобілю.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини.

Відповідно до вимог статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і в ст. 368 ЦК України.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 20.10.1984 року по 07.06.2018 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 20 жовтня 1984 року та рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.05.2018 у справі 314/4139/17 про розірвання шлюбу.

Відповідно до кредитного договору від 22.11.2013 № 321AI1 на купівлю автотранспортних засобів банківська установа надала ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 134890 грн. на цілі, визначені пунктом 1.2 цього договору, а саме оплати придбаного спірного автомобілю KIACERТO, 2013р. випуску.При цьому поручителем за цим договором виступила на той момент дружина відповідача ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції було встановлено, що питання про отримання відповідачем кредиту для купівлі автомобіля було узгоджено між подружжям, автомобіль було оформлено на відповідача, й такий автомобіль є об`єктом спільної власності подружжя.

Обставини справи про те, що автомобіль є спільним сумісним майном та те, що ним користується відповідач,за яким зареєстрований автомобіль, визнаються сторонами, підтверджується матеріалами справи, що відповідно до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Спірний автомобіль було придбано під час шлюбу 09.01.2014 та оформлено на ім`я відповідача, що підтверджується витягом з Державного реєстру власників транспортних засобів МВС України, вартість якого склала на момент придбання 192 700 грн., що підтверджується рахунком фактурою № СФ 0002594 від 13.12.2013. З вказаної суми 57810 грн. подружжя сплатило готівкою зі спільних заощаджень, а інші 134 890 грн. було взято у кредит згідно кредитного договору з ПАТ «Укрсоцбанк», в якому позивач виступив поручителем, а відповідач стороною кредитного договору.

Згідно довідки банку № 10.1-87/13566 від 21.07.2017 станом на 21.07.2017 подружжям було погашено з кредитних коштів 116006,17 грн. Таким чином, загалом за час шлюбу на придбання спірного автомобілю позивачем разом з відповідачем було витрачено 173816,17 грн.Частка позивача дорівнює Ѕ частині, що становить від вказаної суми 86 908, 09 грн.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками

виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Статтею 71 цього Кодексу визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Встановлено, що домовленості або шлюбного контракту щодо вказаного автомобіля не мається.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, в свою чергу, відповідач не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній сумісній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Частиною 1,2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 зроблено правовий висновок про те, що зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції,

покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц

(провадження № 61-9018сво18).

Згідно експертного висновку фахівців ТОВ «Брок Сервіс плюс» станом на 30.05.2019 р. ринкова вартість спірного автомобіля складала 274 418, 00 грн.(а.с.66).

Відповідач ОСОБА_1 , вказуючи на те, що судом не встановлено реальну вартість майна, яке підлягало поділу, власного розрахунку або висновку спеціаліста щодо оцінки спірного майна не надав. Зазначаючи, що вище вказаним звітом неправильно визначено реальну (дійсну) вартість спірного автомобілю, зазначав про неправильні цифри спідометру, оскільки реальний пробіг становить втричі більший кілометраж, що потягло за собою збільшення значення вартості автомобілю.

Разом із тим, визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції виходив із розміру грошових коштів, витрачених подружжям на придбання автомобіля відповідно до заявлених позивачем вимог.

Так, особливістю поділу цього автомобілю є те, що він частково придбаний за кредитні кошти, частково за власні кошти подружжя, та станом на час ухвалення рішення судом у цій справі строк кредитування не сплив, та частина кредиту погашена не була.

Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково, зокрема, погодився з тим, що автомобіль є спільною власністю подружжя, тому визнав позов в частині стягнення компенсації, яка дорівнюватиме лише сумі тіла кредиту, але вказував, що до вартості автомобілю не можуть бути включені сплачені за кредитом відсотки.

Але позивач, припиняючи своє право на Ѕ частку автомобілю, який знаходиться у володінні відповідача, просила поділити суму фактично сплачених подружжям станом на час припинення шлюбних відносин на 21.07.2017р. коштів за автомобіль, не прохаючи поділити кредитні зобов`язання, оскільки їй частина автомобілю не присуджувалась, а тому решту кредиту мав сплачувати відповідач.

За довідкою банку суд встановив, що станом на 21.07.2017р. подружжям погашено кредитних зобов`язань на суму 116 006,17 грн., до якої включено як тіло кредиту, так і нараховані банком відсотки. Та, оскільки всі нараховані банком суми спрямовувались на виконання кредитного договору, який саме вважається споживчим, та тільки завдяки якому стало можливим придбання автомобілю сторонами у справі, то вважається, що сума вартості автомобілю фактично збільшується на суму нарахованих відсотків. Та як тіло кредиту, так і відсотки погашались до 21.07.2017р. за рахунок спільного сімейного бюджету сторін, тому є об`єктом поділу у спірних правовідносинах.

Зважаючи на вказане, суд правильно обрахував загальну суму, сплачену подружжям

до припинення шлюбних відносин: 116 006,17 грн. (сплачена за договором) + 57 810 грн.

(сплачено самостійно до надання кредиту) = 173 816,17 грн., та половину їх у розмірі 86 908,09 грн. присудив позивачеві як відповідну компенсацію із припиненням її права у спільному майні спірному автомобілі.

Відповідач, наполягаючи на визначенні ринкової вартості автомобілю, не зважив на специфіку спірного майна, яке є обтяженим невиконаними кредитними зобов`язаннями. Та, оспорюючи стягнуту суму, не довів, що з урахуванням ринкової вартості компенсація була б меншою за стягнуту судом суму.

Отже, переглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно з`ясував фактичні обставини справи, належним чином оцінив надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та на цих підставах дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування за доводами, викладеними у апеляційній скарзі, немає.

Що стосується безпідставного стягнення витрат на правову допомогу, про які не заявлено позивачем та на підтвердження яким не надано відповідних документів, то колегія визнає їх неспроможними.

Встановлено, що між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом Степановою Н.Г. укладено договір про надання правової допомоги № 388 від 03.10.2019р., згідно з яким за роботу, виконану адвокатом за цим договором, довіритель сплачує адвокату гонорар у сумі, узгодженій сторонами та підтвердженій виданою адвокатом квитанцією ( а.с. 95).

Згідно з актом приймання-передачі від 04.11.2020р. виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № 388 від 03.10.2019р. адвокат Степанова Н.Г. надала наступну допомогу: 03.10.2019р. складено позовну заяву ( 2 години) оплата 800 грн.; 03.10.2019р., 18.11.2019р., 17.12.2019р., 13.04.2020р., 04.11.2020р. участь у судових засіданнях у цій справі (4 години) 4000 грн., а разом 4 800 грн. ( а.с. 94).

Оплата вказаної суми підтверджується квитанцією № 388/1 від 04.11.2020р. ( а.с. 96).

Колегія вважає, що витрати на правову допомогу належним чином підтверджені позивачем, а їх розмір відповідає видам виконаних послуг та витраченому часу, тобто є співмірним виконаній адвокатом роботі за договором.Тому в цій частині скарга визнається апеляційним судом також необгрунтованою.

Беручи до уваги все вище наведене, колегія вважає, що у відповідності до вимог статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 372,374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лишеу випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 09 березня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.