ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2016/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №695/912/21 Категорія: 302060000 Ушакова К. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л.І., Карпенко О.В.

Секретар Литвин-Восколович Ж.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Вознесенська сільська рада Золотоніського району Черкаської області в особі Титаренка О,В.;

третя особа ГУ Держгеокадастру у Черкаській області;

особа, яка подає апеляційну скаргу Вознесенська сільська рада Золотоніського району

розглянувши в м. Черкаси у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області в особі Титаренка Олександра Васильовича на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Ушакової К.М. у Золотоніському міськрайонного суді Черкаської області 20.09.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, про визнання права на земельну частку (пай), -

в с т а н о в и в :

01.04.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа ГУ Держгеокадастру у Черкаській області про визнання права на земельну частку (пай) та зобов?язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що з 1970 по 1975 роки працював в Колективному сільськогосподарському підприємстві «Синьооківське» (далі КСП «Синьооківське») на посаді тракториста - прицепщика.

У 1995 році позивачу ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності.

Рішенням Синьооківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 20.02.2001 року № 7 «Про надання в приватну власність земельних часток (паїв) співвласникам землі колишнього КСП «Синьооківське» позивача ОСОБА_1 було включено до списку осіб, яким згідно з актом прийому-передачі від 20.03.2001 року було передано право на земельну частку пай колишнього КСП «Синьооківське» (КСП «Обрій»).

Із відповіді на адвокатський запит, отриманої від міськрайонного управління у Золотоніському районі та м. Золотоноша від 23.12.2019 року вбачається, що актом від 20.03.2001 року ОСОБА_1 було передано у приватну власність земельні ділянки, як власнику сертифікатів на право на земельну частку пай колишнього КСП «Синьооківське» (КСП «Обрій»), згідно з яким за № 245 йому самостійно, як інваліду та колишньому працівнику, відповідно до сертифіката серії ЧР № 025829 було передано земельну частку (пай), однак фактично позивач ОСОБА_1 земельну частку (пай) не отримав, хоча зі списку виключений не був.

Також позивач ОСОБА_1 посилається, що згідно договору дарування від 19.12.2000 року № 5879, йому подаровано сертифікат про право на земельну частку (пай), що посвідчено сертифікатом серії ЧР № 025666, площею 2,80 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, внаслідок чого, позивача ОСОБА_1 було також включено у зазначений вище список під № 82.

Оскільки право позивача ОСОБА_1 не визнається і він не може розпорядитися своєю власністю, то ОСОБА_1 звернувся в суд та просив визнати за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 2,80 в умовних кадастрових гектарах у КСП "Синьооківське" (КСП «Обрій») на підставі сертифіката серії ЧР № 025829, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 245.

Рішенням суду першої інстанції від 20.09.2021 року позов ОСОБА_1 до Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, про визнання права на земельну частку (пай) задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 2,80 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж в натурі, у КСП "Синьооківське" (КСП «Обрій») в межах території Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, на підставі сертифіката на земельну частку (пай) серії ЧР № 025829 , виданого на підставі розпорядження Золотоніської РДА від 15.08.1996 року № 186, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 245.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Вознесенська сільська рада Золотоніського району Черкаської області в особі сільського голови Титаренка О.В. оскаржила рішення районного суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказується, що на час розпаювання у 2001 році ОСОБА_1 не був членом КСП, крім того, позивача включено до акта прийому-передачі за порядковим номером 82 та 245 із сертифікатами № 025666 та 025829 згідно із зазначенням номеру земельної частки (паю) навпроти кожного сертифіката.

Оскільки за умови відсутності вище вказаних складових одночасно, а саме : перебування позивача ОСОБА_1 в членах колективного сільськогосподарського підприємства на час розпаювання та включення особи до списку, доданого до Державного акту на право колективної власності на землю на одну й ту ж земельну ділянку, то ОСОБА_1 не має права на земельну частку (пай).

У зв?язку з вищезазначеним в апеляційній скарзі, Вознесенська сільська рада Золотоніського району Черкаської області в особі сільського голови Титаренка О.В. просить рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20.09.2021 року у справі № 695/912/21 скасувати. Ухвалити нове рішення в даній справі, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу позивача не надходив.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, які з?явились в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи ; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та задовольняючи частково позовні вимоги про визнання права на земельну частку ( па й), суд першої інстанції виходив із доведеності вимог позивача щодо права на земельну частку ( пай), прийшовши до висновку, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що сертифікат серії ЧР № 025829 видано позивачу ОСОБА_1 всупереч нормам чинного законодавства, як і не надано доказів протиправності включення позивача до акта прийому-передачі земельних часток (паїв), як власника сертифікату.

Щодо вимог позивача в частині зобов`язання відповідача виділити земельну частку (пай) за рахунок земель запасу Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, то суд першої інстанції послався на п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні», вказавши, що виключно на пленарних засіданнях сільської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Суд також вказав у рішенні, що суд не втручається та не може втручатися у дискрецію, оскільки дискреційними є повноваження суб?єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна із яких є правомірною. Тому суд прийшов до висновку, що, задовольнивши вимоги позивача, визнавши право на земельну частку ( пай) розміром 2, 89 га без визначення меж у натурі у КСП «Синьооківське « (КСП «Обрій) в межах території Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, на підставі сертифікату на земельну частку ( пай) серії ЧР № 025829, виданого на підставі розпорядження

Золотоніської РДА від 15.08. 1996 року № 186, то вимоги щодо виділення земельної частки ( паю) за рахунок земель запасу Вознесенської сільської ради Золотоніського району належать до дискреційних повноважень відповідача та такий обов`язок виникає у відповідача на підставі даного судового рішення, тому позовні вимоги в цій частині є передчасними.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом допущено порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції позивач ОСОБА_1 з 1970 року по 1975 рік працював в Колективному сільськогосподарському підприємстві «Синьооківське» (далі КСП «Синьооківське») на посаді тракториста-прицепщика, що підтверджується даними трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 .

У 1995 році позивачу ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності.

На підставі розпорядження Золотоніської РДА від 15.08.1996 року № 186 за ОСОБА_1 зареєстровано сертифікат № 245 серія ЧР 025829 на земельну частку пай розміром 2, 80 в умовних кадастрових гектарах із земель колективного сільськогосподарського підприємства «Обрій» на території Синьооківської сільської ради.

Вказаний сертифікат був особисто отриманий ОСОБА_1 , 30.10. 1996 року, що підтверджується даними у книзі реєстрації сертифікатів.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 також згідно договору дарування права на земельну частку пай від 19.12. 2000 року отримав в дар від ОСОБА_2 право на земельну частку ( пай) , посвідчену сертифікатом серії ЧР № 025666, виданого Золотоніською ОДА 29. 10 1996 року площею 2, 80 га без визначення меж цієї частки в натурі. На підставі даного сертифікату позивач ОСОБА_1 отримав Державний акт про право приватної власності на землю від 21 травня 2000 року.

Норми права, які регулюють питання розпаювання, передбачено у Цивільному кодексі України, Законі України від 14.02.1992 року № 2114-ХІІ «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указі Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», постанові Кабінету Міністрів України від 28.02.2001 року № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», Рекомендаціях щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, затверджених наказом Мінагрополітики від 20.05.2008 року № 315.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля є об?єктом права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Право власності є абсолютним і непорушним, ніхто не може бути позбавлений власності інакше, ніж, як виняток, з мотивів суспільної необхідності або за рішенням суду, на підставі, в обсязі і в порядку, встановлених законом, що передбачено ст. 41 Конституції України.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 ЗК України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Одним із об?єктів права колективної власності колективного сільськогосподарського підприємства є земля.

Процес приватизації землі розпочинався з передачі її у власність колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарським кооперативам, акціонерним товариствам, створеним на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших державних підприємств на підставі Державного акта на право приватної власності на землю з доданим до нього списком осіб, які мали право на одержання своєї частки землі.

У відповідності до п. 6 листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19- 3767/0/8-08 вказано, що при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно: а)перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до п. 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), сільськогосподарського кооперативу далі - СК), сільськогосподарського акціонерного товариства (далі - CAT), в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю. При цьому, слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи CAT, а про наявність трудових відносин з ними; б)досліджувати статут підприємства, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України від 14 лютого 1992 року № 2114-ХІІ «Про колективне сільськогосподарське підприємство», в якому вказано, що підприємство діє на основі статуту, та вказується порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї; в) з?ясувати, коли було видано Державний акт на право колективної власності на землю, оскільки член КСП, включений до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»).

Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено коло осіб, які мають право на земельну частку (пай), до них зокрема, належать колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 5 ЗК України (в редакції діючій від 18 грудня 1990 року) земля може належати громадянам на праві колективної власності.

Суб?єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. У колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств - за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств.

Згідно п. 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

У відповідності з п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мали члени колективного сільськогосподарського підприємства сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно зі ст. 23 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності або право постійного користування землею посвідчується затвердженими актами, які видають і реєструють сільські, селищні, міські, районні ради народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видавався КСП, кооперативу, акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і в колективній власності громадян. До Державного акта додавався список цих громадян.

За змістом ст. ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) та Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95, особа набуває права на земельну частку (пай) за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання, включення до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю та одержання КСП цього акта.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року в справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред?явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред?явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об?єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб?єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов?язане з порушенням суб?єктивного матеріального цивільного права. Суб?єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб?єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об?єктом дії позовної давності, є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб?єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почало проводитися з 1993 року (зокрема розпаювання КСП «Синьооківське» відбулося у 2001 році), є загальновідомим фактом, проводилося відкрито, гласно. Процедура розпаювання включала в себе складання списків осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до Державного акта на право колективної власності на землю, виготовлення та отримання сертифікату на земельну частку (пай), виділення земельної частки (паю) в натурі із заміною сертифікату на Державний акт на право приватної власності на землю.

Як вбачається із матеріалів справи з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише у квітні 2021 року, хоча як він сам вказує отримав сертифікат 1996 році, а згідно договору дарування сертифікату від ОСОБА_2 він отримав Державний акт на право власності на землю, тому йому було відомо достовірно та він був обізнаний, що всі члени підприємства отримали на підставі сертифікатів Державні акти, тоді як позивач ОСОБА_1 отримав лише один Державний акт про право власності на землю та не звертався з вимогами щодо порушення його прав.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що на час розпаювання земель КСП «Синьооківське» позивач ОСОБА_1 не був його членом, не був пенсіонером за віком, тому відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно постанови від 13.07.2021 року у справі № 274/3394/20, у ОСОБА_1 відсутні три умови одночасно, він мав право на земельну частку (пай) лише в порядку дарування, яке і реалізував, отримавши сертифікат, а потім і Держаний акт про право на земельну частку (пай). Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив всі обставини справи та прийшов до помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Висновок районного суду, що позивачу видано сертифікат, та відсутні докази, що сертифікат серії ЧР № 025829 видано позивачу ОСОБА_1 всупереч вимогам закону матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів протиправності включення позивача до Акту прийому передачі земельних часток як власника сертифікату є помилковим, оскільки позивач не підтвердив належними доказами моїх вимог, не надавши оригінали документів, пославшись, що документи знищені та відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що позивачем не вказано відповідачів, які мають бути залучені до розгляду заявлених ним вимог, оскільки на дату отримання ним сертифікату розпаювання проводилось КСПП « Синьооківське», яке змінювалось в подальшому на правонаступників та членів вказаного підприємства, які стали співвласниками земельних часток (паїв), отримавши Державні акти про право на земельну частку ( пай).

Позивач ОСОБА_1 не оскаржував відмову у видачі йому Державного акту про право власності на земельну частку ( пай) на підставі сертифікату, якщо вважав, що він є членом підприємства та має право на отримання земельної частки на час розпаювання земель.

Суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що позивачем ОСОБА_1 без поважних причин пропущено строк позовної давності, перебіг якого розпочався з 2001 року.

Відповідно до п. 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред?явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду, встановивши, що позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом поза межами строків позовної давності, поважних причин для поновлення якої судом не встановлено, а позивач не просив згідно заявлених вимог про його поновлення, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Для захисту вимог приватної власності та пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна поширюється встановлений ст. 50 Закону України « Про власність», який діяв на момент спірних правовідносин і вимоги ст. 71 ЦК УРСР щодо трирічного строку позовної давності, якщо інше не передбачено законом.

Згідно вимог ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується позивачем, що йому було відомо про вказаний сертифікат з 1996 року і він не отримав Державний акт про право на земельну частку на підставі даного сертифікату, хоча інший сертифікат використав та отримав Державний акт в травні 2001 року, тому строк позовної давності минув у 2004 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові.

Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін згідно до вимог ст. 75 ЦК УРСР.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивач ОСОБА_1 не надав доказів належних та допустимих щодо пропущеного строку позовної давності та не просив про їх поновлення з поважних причин, тому апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за закінченням строку позовної давності до пред`явлення позову.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області в особі Титаренка О.В. заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, спростовуються доводами та посиланнями скаржника в апеляційній скарзі, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області в особі Титаренка Олександра Васильовича задовольнити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання права на земельну частку (пай), - скасувати, прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимог про визнання права на земельну частку (пай).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 30.12. 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко