Справа № 127/6788/20
Провадження № 22-ц/801/411/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 рокуСправа № 127/6788/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Рибчинського В. П., Голоти Л. О.,

за участі секретаря судового засідання Лучицького А. О., представника особи, яка подала апеляційну скаргу, позивачки ОСОБА_1 адвоката Жукова В. П., представника відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області Павлова В. Г., представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні від-повідача ОСОБА_2 адвоката Олійника А. М., розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного прова-дження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду

соціального страхування України у Вінницькій області про визнання не-

законним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення серед-

нього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2020 року, ухвалене в примі-щенні суду у м. Вінниці за головування судді Венгрин О. О., повний текст яко-го виготовлений 30 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

23 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соці-ального страхування України у Вінницькій області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фонду соціального страхування України, та з урахуванням заяви про зміну під-став позову, збільшення позовних вимог просила суд визнати незаконним наказ відповідача про звільнення, поновити її на роботі на посаді начальника Він-ницького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального стра-хування України у Вінницькій області, стягнути на її користь середній заробі-ток за час вимушеного прогулу у розмірі 27947,70 гривень. Позовні вимоги мо-тивовані наступним. ОСОБА_1 працювала у відповідача з 2012 року. 29 січня 2019 року роботодавцем з нею був укладений трудовий договір у формі контракту № 3 з терміном дії до 31 січня 2020 року включно. Наказом в. о. на-чальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області Олійника М. П. від 23 січня 2020 року № 7-к/тр позивачку звільнено з посади начальника Вінницького відділення цього Управ-ління 31 січня 2020 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту. 29 січня 2020 року ОСОБА_1 через хворобу відкритий листок тимчасової непраце-здатності, про що відповідач був поінформований. Вважаючи звільнення з ро-боти незаконним, позивачка зазначила, що відповідач не погодив це питання з директором виконавчої дирекції Фонду, профспілковим органом, членом комі-тету якого вона була обрана, не взяв до уваги перебування її на лікуванні у зв`язку з хворобою на момент звільнення. Середній заробіток за час вимушено-го прогулу ОСОБА_1 визначила у сумі 27947, 70 гривень за період з 01 лютого 2020 року по 16 березня 2020 року включно з урахуванням сереньо-денної заробітної плати у розмірі 931,59 гривні та кількості робочих днів за ука-заний період, що становить 30.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову у повному обся-зі. ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції об-ставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обста-винам справи, неправильне застосування норм матеріального права. За довода-ми апеляційної скарги відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності ( крім звільнення за пунктом п`ятим цієї статті ), а також у період перебування працівника у від-пустці. Ця норма закону повинна бути застосована у вирішенні даного спору з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України ( конституційності ) положень частини третьої статті 40 КЗпП України, у якому Суд, визнавши конституційною, та-кою, що відповідає Конституції України вказану норму КЗпП України, зазна-чив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені га-рантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимо-гами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звіль-нення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Тобто положення частини третьої статті 40 КЗпП України поширюються на усі трудові правовід-носини. Апеляційна скарга обґрунтована, крім викладеного, тими обставинами, що звільнення позивачки не було погоджене з виконавчою дирекцією Фонду, оскільки з цього питання не виносилася постанова правління Фонду. В апеля-ційній скарзі не йдеться про таку підставу поновлення на роботі як неотриман-ня згоди профспілки на звільнення позивачки із займаної посади.

04 лютого 2021 року до апеляційного суду надійшов відзив в. о. начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Він-ницькій області Олійника М. П. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , де викла-дені заперечення на скаргу, що полягають у наступному. Частиною четвертою статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страху-вання» визначено, що керівники управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх від-ділень виконують свої повноваження на умовах контракту. Укладеним між по-зивачкою та відповідачем трудовим договором у формі контракту № 3 від 29 січня 2019 року визначений строк його дії з 01 лютого 2019 року по 31 січня 2020 року. Висновки щодо застосування частини третьої статті 40 КЗпП Укра-їни, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, від 16 березня 2020 року у праві № 640/10761/14-ц у даному випадку не повинні братися до уваги, оскільки обста-вини у цих справах, що розглянуті судом касаційної інстанції, не стосуються звільнення працівника через закінчення строку дії контракту. Безпідставними, такими, що суперечать одні одним вважає відповідач доводи позивачки щодо формальності погодження призначення на посади начальників відділень управ-лінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та необхід-ності застосування аналогії закону під час погодження звільнення цих праців-ників, що має оформлятися шляхом винесення відповідної постанови правлін-ням Фонду. Вимоги скаржниці, на думку відповідача, не заслуговують на увагу, він заперечує можливість задоволення апеляційної скарги у повному обсязі.

08 лютого 2021 року до апеляційного суду надійшов відзив третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Цей учасник справи вва-жає правомірним, з додержанням норм матеріального і процесуального права прийняте судом першої інстанції рішення. Апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з підстав, що уже зазначені у відзиві відповідача. За твер-дженням третьої особи зміна дати звільнення скаржниці означатиме перебуван-ня її по 14 березня 2020 року у трудових відносинах з роботодавцем, що є пору-шенням частини четвертої статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», пункту 6.1 контракту. Крім того на той час на посаду начальника Вінницького відділення уже була призначена інша особа. Третя особа просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , залишити без змін рішення суду першої інстанції від 21 жовтня 2020 року.

09 лютого 2021 року до апеляційного суду надійшов відзив Фонду соці-ального страхування України на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права та запе-речує проти вимог апеляційної скарги повністю, вважає її за змістом необгрун-тованою, її вимоги - безпідставними. З ОСОБА_1 був укладений контракт строком дії по 31 січня 2020 року включно, про що скаржниця була достеменно обізнана, з умовами контракту погодилася. Листом виконавчої дирекції Фонду від 21 січня 2020 року № 108-097 погоджено звільнення позивачки з роботи у зв`язку із закінченням терміну дії контракту. Місцевий суд правильно встано-вив, що наказ від 23 січня 2020 року № 7-к/тр про звільнення скаржниці вида-ний відповідачем за тиждень до початку її тимчасової непрацездатності, тому підстави для визнання його незаконним, поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу від-сутні. Фонд соціального страхування України просить апеляційну скаргу пози-вачки залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Він-ницької області від 21 жовтня 2020 року без змін, розглядати апеляційну скаргу без участі представника Фонду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу представників позивачки, відповідача, третьої особи, яка не заяв-ляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, дослі-дивши матеріали справи, проаналізувавши наявні в справі докази в їх сукуп-ності, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішен-ня в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов вис-новку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослі-джені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в цілому є законним та обгрун-тованим, воно підлягає виправленню лише в частині щодо дати звільнення з роботи скаржниці у справі.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, проаналізувавши усі наявні у справі матеріали, представлені сторонами докази, підкреслив, що згідно з частиною четвертою статті 8 Закону України «Про за-гальнообов`язкове державне соціальне страхування» керівники управлінь ви-конавчої дирекції Фонду та їх відділень виконують свої повноваження на умо-вах контракту, який відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України є особливою формою трудового договору. Порядок та особливості укладення контрактів при прийнятті на роботу працівників на підприємства, в установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої прина-лежності, а також до громадян, визначається Положенням про порядок укладан-ня контрактів при прийнятті ( найманні ) на роботу працівників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170.

Пунктом другим частини першої статті 36 КЗпП України підставою припи-нення трудового договору передбачено закінчення його строку ( пункти другий, третій статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактич-но тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Стосовно відсутності попередньої згоди профспілки на звільнення скарж-ниці з роботи, то суд зазначив, що відповідно до протоколу позачергової конфе-ренції первинної профспілкової організації працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 11 липня 2019 року обраний новий склад профспілкового комітету та його голову, до цього органу ОСОБА_1 обрана не була.

Не залишивши поза увагою Рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки наказ від 23 січня 2020 року № 7-к/тр про звільнення ОСОБА_1 був виданий за тиждень до початку її тимчасової непрацездатності, то закінчення строку дії контракту є підставою для припинення трудового до-говору і він не може бути продовжений через хворобу позивачки. Суд не знай-шов порушень відповідачем чинного трудового законодавства при звільненні скаржниці з роботи у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Колегія суддів апеляційного суду визнає помилковим рішення суду першої інстанції в частині щодо незастосування висновку Конституційного Суду Укра-їни, викладеного у Рішенні Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 стосовно відповідності Конституції України ( конституційності ) поло-жень частини третьої статті 40 КЗпП України, а саме заборони роботодавцю звільняти тимчасово непрацездатного чи перебуваючого у відпустці працівни-ка, який працює за трудовим договором. У такому випадку не має правового значення та обставина, що наказ про звільнення був виданий відповідачем до початку тимчасової непрацездатності скаржниці, оскільки гарантії захисту пра-цівника розповсюджуються й на трудові правовідносини за контрактом як однією з форм трудового договору.

Отже як наслідок рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення дати звільнення з роботи ОСОБА_1 , зазначивши її 16 березня 2020 року замість 31 січня 2020 року. У решті оскаржуване рішення суду під-лягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про понов-лення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішен-ня про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У цій цивільній справі коригування дати звільнення з ро-боти скаржниці не тягне будь-яких виплат на її користь з відповідача, урахо-вуючи, що розрахунок із нею здійснений роботодавцем згідно наказу від 23 січня 2020 року № 7-к/тр з нарахуванням і виплатою усіх належних при звіль-ненні сум, а за період тимчасової непрацездатності нею отримані передбачені чинним законодавством кошти з оплати днів хвороби у відповідності з пред`явленими листками непрацездатності.

У судовому засіданні апеляційного суду представник особи, яка подала апе-ляційну скаргу, адвокат Жуков В. П. наголосив, що вимоги апеляційної скарги підтримуються лише в частині щодо безпідставності неврахування судом пер-шої інстанції висновку Конституційного Суду України, викладеного у Рішенні від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_5 стосовно відповідності Конституції України ( конститу-ційності ) положень частини третьої статті 40 КЗпП України, за яким робото-давцю заборонено звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Інші мотиви апеляційної скарги стороною скаржниці узагалі не підтримуються.

Абзацом другим пункту 7, абзацом першим пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику роз-гляду судами трудових спорів» передбачено, що при укладенні трудового дого-вору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатися як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Пра-вила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непраце-здатності, а також у період перебування у відпустці стосуються як передбаче-них статтями 40, 41(1) цього Кодексу, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціа-тиви власника або уповноваженого ним органу. Роботодавець має право розір-вати трудовий договір (строковий чи безстроковий) зі своєї ініціативи, якщо в нього є на це підстави, передбачені законом.

Нормами статті 235 КЗпП України визначено, що підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушен-ням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи до-говором або за відсутності підстав для звільнення. У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для по-новлення його немає.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рі-шення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення пов-ністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змі-ни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставини, що мають значен-ня для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесу-ального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною другою статті 376 ЦПК України визначено, що неправильним за-стосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення за-кону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або не застосу-вання закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно з нормами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розподіл інших су-дових витрат, пов`язаних з розглядом справи, визначений частиною другою вказаної статті ЦПК України, а частиною тринадцятою встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У цій цивільній справі зміна рішення суду першої інстанції в частині ви-значення дати звільнення особи, яка подала апеляційну скаргу, з роботи не впливає на вирішення позовних вимог по суті їх заявлення, у задоволенні яких відмовлено повністю, тому судові витрати у справі перерозподілу не підляга-ють.

Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області 21 жовтня 2020 ро-ку змінити, доповнивши його абзацом другим наступного змісту:

«Змінити дату звільнення з роботи ОСОБА_1 з 31 січня 2020 року на 16 березня 2020 року».

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складений 22 березня 2021 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді В. П. Рибчинський

Л. О. Голота