Справа № 339/121/20
Провадження № 22-ц/4808/364/21
Головуючий у 1 інстанції Головенко О. С.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Максюти І.О., Горейко М.Д.

секретаря Єлісевич О.М.

за участю представника апелянта ОСОБА_1

представників відповідача Шиян Л.І.,

Парахоняка Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Болехівського міського суду від 21 грудня 2020 року у складі судді Головенко О.С., ухвалене у м.Болехів, у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства «Болехівська центральна міська лікарня» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що до 03 квітня 2020 року вона працювала на посаді лікаря - стоматолога стоматологічного кабінету консультативно - діагностичного відділення в КНП «Болехівська центральна міська лікарня».

Наказом директора КНП «Болехівська центральна міська лікарня» № 66-к від 03 квітня 2020 року її звільнено з роботи, у зв`язку зі скороченням штату і чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КзпП.

ОСОБА_2 вважає, що при звільненні відповідачем було грубо порушено вимоги Конституції України та Кодексу закону про працю, оскільки вона мала переважне право на залишення на роботі в зв"язку з тим, що їй залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку та є лікарем вищої категорії.

Крім того, в порушення вимог ст.43 КЗпП України, її звільнення проведено за відсутності згоди профспілкового комітету організації.

Крім того, 23 січня по 05 лютого 2020року проходила підвищення кваліфікації в ДВНЗ «Івано-Франківський національний медичний університет, а з 06 лютого по 07 березня 2020 року перебувала у відпустці. Про майбутнє вивільнення ніхто персонально її не повідомляв, а тому, вважає, що її не було належним чином повідомлено про наступне вивільнення, як цього вимагає ст.49-2 КЗпП України.

Вказала, що розірвання трудового договору може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації членом якої вона є.

Відповідач, долучивши звернення до голови Івано-Франківської організації профспілки України працівників охорони здоров`я від 05 лютого 2020 року та голові профспілкового комітету Мухопад О. , не подав доказів на підтвердження отримання вказаного направлення.

З приводу відмови 10 лютого 2020 року № 24-01-05 Івано-Франківської обласної організаціїї профспілки працівників охорони здоров`я, це вказує на те, що членські внески перестали перераховувати не з вини членів профспілки, а за вказівкою відповідача; заяву про вихід з профспілки чи про призупинення перерахування членських внесків вона не писала.

Окрім того, відповідач звернувся до профспілок пізніше , ніж за три місяці до намічуваних звільнень, більше того, належний доказ звернення до Первинної профспілкової організації відповідачем в матеріалах справи взагалі відсутні.

Посилаючись на вказані обставини позивачка просила суд:

- визнати незаконним і скасувати наказ директора Комунального некомерційного підприємства «Болехівської центральної міської лікарні» № 66-к від 03 квітня 2020 року "Про звільнення ОСОБА_2 з посади лікаря-стоматолога стоматологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення в КНП «Болехівська центральна міська лікарня»" за п.1 ст.40 КзпП України;

- поновити ОСОБА_2 на посаді лікаря-стоматолога стоматологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення в КНП «Болехівська центральна міська лікарня»" з 06.04.2020 року;

- стягнути з КНП «Болехівська центральна міська лікарня»" середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.04.2020 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Болехівського міського суду від 21 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до КНП "Болехівська центральна міська лікарня" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

ОСОБА_2 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказала, що суд належним чинм не дослідив суттєвих обставин справи. Так, відповідач вказав, що 05.02.2020 року письмово повідомив позивачку про майбутнє вивільнення з 04.04.2020 року, про що свідчить підпис.

ОСОБА_2 заперечує дану обставину, оскільки з 23.01.2020 року по 05.02.2020 року вона проходила підвищення кваліфікації в ДВНЗ "Івано-Франківський національний медичний університет", а з 06.02.2020 року по 07.03.2020 року - перебувала у відпустці.

Представник відповідача вказав, що з повідомленням про вивільнення ОСОБА_2 було ознайомлено у стоматологічному кабінеті. Однак, допитані у судовому засіданні свідки вказали, що таке повідомлення було вручено у приймальні у кабінеті головного лікаря.

ОСОБА_2 стверджує, що не пригадує, чи приходила на роботу під час відпустки саме 06.02.2020 року, однак у приймальні головного лікаря вона точно не була.

Апелянтка вважає, що відповідач порушив порядок повідомлення її про майбутнє звільнення, оскільки мав би відкликати з відпустки для цього, або направити таке повідомлення рекомендованим листом.

ОСОБА_2 посилається також на те, що відповідач безпідставно не запропонував їй вакантну посаду лікаря приймального покою.

На виконання ухвали суду від 08.05.2020 року відповідач надав інформацію про вакантні посади медсестри приймального відділення (3 одиниці) та зазначив, що інших вакантних посад у період з 03.02.2020 року по 06.04.2020 року не було.

В подальшому на виконання ухвали суду від 07.10.2020 року відповідач надав копії наказів про прийняття на роботу та підтвердив той факт, що дійсно була вакантною посада лікаря приймального покою, однак ОСОБА_2 вона не пропонувалася, оскільки її кваліфікація не відповідала вимогам для прийняття на цю посаду.

Посилаючись на правову позицію ВСУ від 18.10.2017 року №755/6539/18-ц, апелянтка вважає, що відповідач був зобовязаний запропонувати їй всі вакантні посади, які були або з`явилися на день звільнення.

ОСОБА_2 вважає безпідставним твердження відповідача, з яким погодився суд, що вакантна посада лікаря приймального покою не пропонувалася позивачці, оскільки її кваліфікація не відповідала вимогам для прийняття на цю посаду, оскільки вона є лікарем вищої категорії, проходила ряд курсів та навчань і могла зайняти дану посаду.

Апелянтка не погоджується із тведженням суду про її відмову від запропоованих вакантних посад, оскільки відповідач не повідомляв її про наявність вакантних посад, які існували на час її роботи та на день звільнення, а в матеріалах справи така заява відсутня.

Крім того, ОСОБА_2 вважає, що її звільнення відбулось без згоди профспілкової організації.

Відповідач надав суду звернення на на ім`я голови Івано-Франківської обласної організації профспілки України працівників охорони здоров`я від 05.02.2020 року про надання згоди на звільнення працівників.

У листі-відповіді від 10.02.2020 року голова обласної організації профспілки повідомила, що так як заяви працівників лікарні про їх вступ до галузевої профспілки та згода на відрахування 1% членських внесків відсутні, то директор КНП «Болехівська центральна міська лікарня»" правомірно надав вказівку бухгалтерії припинити з 01.11.2019 року утримувати з працюючих профспілкові членські внески.

Згідно п.2 ст.72 Статуту професійної спілки працівників охорони здоров`я України, вищестоящий виборний орган територіальної організації профспілки може прийняти рішення про припинення діяльності первинної профспілкової організації як організаційної структури в разі неперерахування протягом трьох місяців до вищестоящого виборного органу без поважних причин, встановлених статутом.

В даному випадку, кошти перестали перераховувати не з вини членів профспілки, а за вказівкою директора лікарні, який не має права втручатися в діяльність профспілки. Крім того, апелянтка не писала заяви про вихід з профспілки чи про призупинення перерахування членських внесків. Болехівська ЦМЛ перетворена шляхом реорганізації, а не ліквідації, як зазначив суд першої інстанції. Профспілкові внески стягувалися із заробітної плати в серпні, вересні, жовтні 2019 року, тобто після реорганізації, однак суд залишив поза увагою цей факт і не надав йому правової оцінки.

Станом на день її звільнення, первинна профспілкова організація Болехівської центральної міської лікарні, не ліквідована, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру, відтак , апелянт вважає, що її звільнення відбулося без погодження із профспілкорвим комітетом.

З наведених підстав, ОСОБА_2 просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким її позов задоволити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги скарги підтримав, просив її задоволити в повному обсязі.

Представники відповідача скаргу не визнали, вважають її безпідставною та просять відмовити в її задоволенні.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з такого.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем дотримано процедуру звільнення позивача з роботи, оскільки встановлено, що у КНП «Болехівська ЦМЛ» дійсно мало місце скорочення штатної чисельності працівників, зокрема скороченоштатну чисельність на 79,0 штатних одиниць, скорочено всі посади стоматологічного кабінету. 06 лютого 2020 року ОСОБА_2 під розписку попереджено про майбутнє звільнення з посади з 04 квітня 2020 року та запропоновано переведення на вакантну посаду сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ», однак позивачка не подала заяви про переведення на вакантну посаду. Суд також взяв до уваги, що 05 лютого 2020 року відповідач звернувся із поданням до первинної профспілкової організації Болехівської ЦМЛ та Івано-Франківської обласної організація профспілки працівників охорони здоров`я для отримання погодження на звільнення працівників лікарні, зокрема ОСОБА_2 . Та отримав відповідь (лист № 24/01-05 від 10.02.2020 року) про те, що у зв`язку із тим, що від членів профспілки не надійшло жодної заяви про вступ у первинну профспілкову організацію КНП «Болехівська ЦМЛ», обласний комітет профспілки на підставі п. 2. ст. 72 Статуту професійної спілки працівників охорони здоров`я України приймає рішення про припинення діяльності первинної профспілкової організації Болехівської ЦМЛ, як організаційної структури галузевої профспілки. Також, надано відповідь, що звільнення ОСОБА_2 не потребує їх згоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних причин.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно статті 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Матеріалами справи встановлено, що позивач з 26 липня 1990 року працювала на посаді лікаря - стоматолога та перебувала в трудових відносинах з відповідачем, що стверджується наказом № 22-к по Болехівській ЦМЛ (а.с.32).

Крім того, 01 листопада 2019 року позивача переведено на посаду лікаря - стоматолога консультативно-діагностичного відділення в КНП «Болехівська ЦМЛ» (а.с.33).

З метою реалізації державних гарантій медичного обслуговування населення за програмою медичних гарантій, оптимізації штату працівників та приведення до нової структури у межах кошторисних призначень, відповідно до чинного законодавства наказом директора КНП «Болехівська ЦМЛ» скорочено чисельність та штат працівників медичного підприємства та затверджено новий штатний розпис, який погоджений із засновником підприємства - Болехівською міською радою.

Так, відповідно до наказу директора КНП БЦМЛ «Про скорочення чисельності та штату працівників» від 03 лютого 2020 року № 23-к у лікарні скорочено штатну чисельність на 79,0 штатних одиниць, скорочено всі посади стоматологічного кабінету: лікарів-стоматологів, лікарів-стоматологів-терапевтів, сестри медичної зі стоматології та молодшої медичної сестри. Тобто, скорочено і посаду лікаря-стоматолога стоматологічного кабінету, яку займала ОСОБА_2 .

Цим же наказом створено комісію по скороченню працівників, а інспектора з кадрів ОСОБА_4 зобов"язано повідомити працівників про наступне вивільнення у встановленому законом порядку (а.с.34-37).

На виконання вказаного наказу 06 лютого 2020 року комісією у складі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , ОСОБА_2 попереджено про майбутнє звільнення з посади з 04 квітня 2020 року та запропоновано переведення на вакантну посаду сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ», що підтверджується її підписом із зазначенням дати про ознайомлення (а.с.38).

Доводи апелянта щодо неналежності такого документу, як доказу її повідомлення про скорочення в силу того, що у вказаний день вона перебувала у відпустці, а повідомлення було здійснено не в місці, на яке вказує відповідач, не заслуговують на увагу, оскільки такі не спростовують самого факту повідомлення.

Крім того, позивачу того ж дня (06 лютого 2020 року) запропоновано можливість переведення на вакантну посаду сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ»(а.с.38).

Як встановив суд, відповідно до штатного розпису КНП «Болехівська ЦМЛ» станом на 03 лютого 2020 року в лікарні в період з 03 лютого 2020 року до 06 квітня 2020 року були три вакантні посади сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ» (а.с.47-53), які відповідали кваліфікації позивача.

Будучи поінформаваною про наявність вакантної посади сестри медичної приймального відділення КНП «Болехівська ЦМЛ» з часу попередження про наступне вивільнення, ОСОБА_2 не подала заяви (згоди) на її переведення на вакантну посаду, що в свою чергу вказує на відмову від запропонованої посади.

Тому, оскільки позивач до дня звільнення (до 06 квітня 2020року) не подавала відповідачу письмової заяви про переведення її на одну з вакантних посад, які їй запропоновано, наказом КНП "Болехівська ЦМЛ" № 66-к від 03 квітня 2020 року ОСОБА_2 , звільнено у зв`язку зі скороченням штату і чисельності працівників (а.с.8).

Не є обгрунтованими і доводи ОСОБА_2 щодо порушення процедури звільнення внаслідок того, що їй не було запропоновано посаду лікаря приймального відділення, яка була вакантна на час її звільнення. Апелянт не заперечує даної обставини, однак вказує, що така посада повинна була бути запропонована.

Так, відповідно до довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78, Охорона здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29.03.2002р.№ 117(із відповідними змінами та доповненнями) посада лікаря приймальної палати (відділення) передбачає наступні кваліфікаційні вимоги:

Повна вища освіта (спеціаліст, магістр) за напрямком підготовки «Медицина». Спеціалізація за певною спеціальністю з «Лікувальної справи» або «Педіатрії» (інтернатура, курси спеціалізації). Наявність сертифіката лікаря-спеціаліста. Тоді як відповідно до диплому НОМЕР_1 від 29 червня 1989 року, ОСОБА_2 має повну вищу освіту за спеціальністю стоматологія та здобуто кваліфікацію лікаря-стоматолога, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції. Відповідно, підстав пропонувати посаду. яка не відповідає кваліфікації позивача, у роботодавця не було.

В частині доводів апелянта щодо неотримання відповідачем згоди профспілкового органу апеляційний суд вважає за необхідне вказати наступне.

З матеріалів справи вбачається, що після створення Комунального некомерційного підприємства «Болехівська ЦМЛ» на підприємстві не створено та не зареєстровано жодного виборчого органу чи профспілкової організації, що не заперечується стороною апелянта.

Як встановлено судом, у Болехівській ЦМЛ, була первинна профспілкова організація, яка не ліквідована. Відповідачем для дотримання вимог закону та забезпечення дотримання прав працівників, 05 лютого 2020 року направлено подання до первинної профспілкової організації Болехівської ЦМЛ та Івано-Франківської обласної організація профспілки працівників охорони здоров`я для отримання погодження на звільнення працівників лікарні, зокрема ОСОБА_2 (а.с.54-59).

Згідно листа Івано-Франківської обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я від 10 лютого 2020 року № 24/01-05 відповідача повідомлено, що у зв`язку із тим, що від членів профспілки не надійшло жодної заяви про вступ у первинну профспілкову організацію КНП «Болехівська ЦМЛ», обласний комітет профспілки на підставі п. 2. ст. 72 Статуту професійної спілки працівників охорони здоров`я України приймає рішення про припинення діяльності первинної профспілкової організації Болехівської ЦМЛ, як організаційної структури галузевої профспілки. Також, надано відповідь, що звільнення ОСОБА_2 не потребує їх згоди (а.с.58-59).

За таких обставин відсутні підстави вважати недотриманими відповідачем норм Кодексу законів про працю щодо обов`язкового отримання згоди профспілкового комітету на звільнення працівника.

З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно розглянуто справу, а доводи апелянта такого не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Болехівського міського суду від 21 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 березня 2021 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О. Горейко М.Д.