Провадження № 2/755/1055/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2021 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Грицик М.А.

за участю позивачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просять визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою:

АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовують тим, що вони є співвласниками вказаної вище квартири.

ОСОБА_1 на праві власності належить 5/9 часток вказаної квартири, а ОСОБА_2

- 4/9 частки квартири. Окрім них у квартирі також зареєстрований ОСОБА_1 - брат ОСОБА_1 та племінник ОСОБА_2 . Відповідач не проживає у належній на праві власності позивачам квартирі протягом тривалого періоду, а з липня 2018 року взагалі жодного разу в ній не з`являвся, участі в утриманні квартири не приймає, його особисті речі в ній відсутні. Фактичне місце його проживання позивачам не відоме, оскільки відповідач не підтримує зі своїми родичами жодних зв`язків. Позивачі також вважають, що відповідач не зацікавлений у користуванні квартирою з огляду на те, що він подарував належну йому на праві власності

1/9 частину квартири ОСОБА_3 , яку надалі ОСОБА_1 викупила за договором купівлі-продажу. Просили позов задовольнити.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, задоволено клопотання позивачів про виклик свідка.

В судовому засіданні 11 березня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному, просили заявлені ними позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання жодного разу не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подав. Поштова кореспонденція (ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками, а також судові повістки, що направлялися за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача), поверталися до суду неврученими з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання».

Крім того, враховуючи неодноразову неявку відповідача в судові засідання, також на офіційному веб-сайті судової влади України розміщувалось оголошення про його виклик до суду.

Таким чином, відповідач, враховуючи положення статей 128, 130 ЦПК України, вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачів, оцінивши надані позивачами докази, суд приходить до таких висновків.

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 26 грудня 2006 року квартира за адресою:

АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 лютого 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5-280 та витягу про державну реєстрацію прав від 17 березня

2011 року № 29344681 ОСОБА_1 отримала у спадок після смерті батька ОСОБА_4 , якому належала 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , 1/9 частину вказаної квартири.

Із свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 лютого 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5-282 та витягу про державну реєстрацію прав від 17 березня 2011 року № 29344583 убачається, що ОСОБА_2 отримала у спадок після смерті брата ОСОБА_4 , якому належала 1/3 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , 1/9 частку вказаної квартири.

З договору дарування від 31 жовтня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3000, вбачається, що ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 1/9 частину квартири АДРЕСА_2 . Предмет договору належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Браславською О.Г., 19 лютого 2011 року, за реєстровим номером 5-278.

Відповідно до договору купівлі-продажу 1/9 частини в праві власності на квартиру

від 06 березня 2020 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 1/9 частину в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 . Частка, що відчужується, належить продавцю на підставі договору дарування, посвідченого Чернявською Н.Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31 жовтня 2019 року за реєстровим № 3000.

З листа Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 01 вересня 2020 року за вих № Г-3966/125/50-2020 встановлено, що під час проведення оперативно-розшукових заходів місце знаходження та місце проживання

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено не було.

Згідно акту непроживання особи за місцем її реєстрації від 18 листопада 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає за адресою:

АДРЕСА_1 з липня 2018 року, не веде господарство та не утримує приміщення, в квартирі відсутні будь-які його особисті речі.

З повідомлень кредитних установ від 09 січня 2020 року, 20 січня 2020 року та 27 січня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 має невиконані кредитні зобов`язання перед різними фінансовими установами. Вказані повідомлення направлялися на зареєстроване місце проживання боржника.

Відповідно до довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 24 грудня 2020 року № 13847590, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23 липня 2013 року по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_5 в суді пояснила, що вона є сусідкою позивачів. Відповідача вона знає з дитинства, проте не бачила близько останніх трьох років. В квартирі за адресою:

АДРЕСА_1 відповідач не проживає, його речей в квартирі немає. Позивачі самостійно здійснюють утримання квартири, ремонтують її. Зазначила, що відповідач проживає з сім`єю в іншому місці.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня

2020 року у справі № 209/2642/18.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи викладені вище факти та норми закону суд приходить до такого.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , інших співвласників вказаної квартири немає. Відповідач зареєстрований на проживання у даній квартирі з 2013 року як співвласник, однак в подальшому належну йому частку квартири ним було відчужено на користь третьої особи та яку позивач ОСОБА_1 придбала у цієї особи. Відповідач не проживає у квартирі з 2018 року, не користується квартирою понад один рік, не спілкується з співвласниками квартири. Судом не встановлено фактів чинення перешкод з боку позивачів щодо проживання відповідача в даному жилому приміщенні протягом всього зазначеного часу. Також не встановлено будь-яких поважних причин відсутності відповідача у квартирі та підстав для збереження за ним права користування даним жилим приміщенням.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи, що позивачі мають право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним їм на праві власності майном у обраний спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 16, 317, 319, 383, 386, 391 ЦК України, статтями 2, 10, 76, 77-81, 89, 265, 289, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою:

АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме: Дніпровський районний суд міста Києва.

Повне рішення суду виготовлено 16 березня 2021 року.

Суддя О.О. Хромова