ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/192/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №704/42/18 Категорія: 304030000 Фролов О. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М., за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс-Плюс» на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Фролова О.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс-Плюс», третя особа сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корсунь» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, -

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,7242 га, яка знаходиться в адміністративних межах Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області.

18 вересня 2011 року між нею та ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» було укладено договір оренди землі № 89, строком на 5 років, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Тальнівському районі Черкаської області 07 червня 2012 року за номером 03790.

Вказує, що за місяць до спливу строку договору оренди землі № 89 від 18 вересня 2011 року не отримувала повідомлення від відповідача про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк.

16 червня 2017 року між нею та СТОВ «Агрофірма «Корсунь» укладено договір оренди землі, згідно якого передала, а СТОВ «Агрофірма «Корсунь» прийняла у строкове оплатне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,7242 га, що знаходиться в адміністративних межах Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області.

В подальшому їй стало відомо, що відповідач зареєстрував право оренди на земельну ділянку площею 2,7242 га, кадастровий номер :01:001:0337 із строком дії речового права до 07 червня 2026 року на підставі додаткової угоди від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі № 89 від 18 вересня 2017 року. Реєстрацію права оренди проведено приватним нотаріусом Левицькою Є.А.

Також вказує, що відповідач надавав на підпис додаткову угоду до договору оренди землі № 89 від 18 вересня 2011 року про внесення змін та доповнень до договору оренди землі. Однак , за умовами вказаної додаткової угоди зміні підлягала виключно орендна плата, інші пункти договору були відсутні, тобто, підписана додаткова угода містила вступну частину та містила пункт 1( зміна умов по орендній платі) і вона не мала наміру вносити такі зміни до договору.

Таким чином, відповідач в односторонньому порядку без її волевиявлення , вніс відомості щодо збільшення строку дії договору оренди, на які вона згоди не надавала, додаткова угода про внесення змін та доповнень, в частині зміни строку оренди, підлягає визнанню недійсним.

З таких підстав ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним пункт 2 додаткової угоди від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі № 89 від 18 вересня 2011 року, укладеного між нею та ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» , щодо земельної ділянки площею 2,7242 га, кадастровий номер :01:001:0337, що знаходиться в адміністративних межах Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2020 року позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 2 додаткової угоди від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі № 89 від 18 вересня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ВП «Імпульс Плюс», щодо земельної ділянки площею 2,7242 га, кадастровий номер :01:001:0337, що знаходиться в адміністративних межах Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області

Стягнуто з ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. та витрати понесені на проведення експертизи в розмірі 10 048 грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що поскільки судово-технічною експертизою встановлено, що пункт 2 додаткової угоди було додруковано після виконання основного тексту документу та підпису позивача, тобто волевиявлення позивача на укладення даного правичну було відсутнє, а без волевиявлення сторони не можливе вчинення договору, що узгоджується із свободою договору, встановленого статтею 267 ЦК України.

В апеляційній скарзі ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, а викладені у ньому висновки суду не відповідають обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом було порушено норми ЦПК України, принцип змагальності сторін, тобто, суд в порушення ЦПК України витребував докази, які в подальшому були використанні для проведення експертизи.

Також вказує, що погодитися із висновком експерта не можливо із недостатнього обґрунтування та за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регулюють порядок проведення експертизи.

Крім того, зазначає, що відповідачем було заявлено клопотання про призначення повторної судово-технічної експертизи, проте, судом було відмовлено у його задоволенні.

Судом також не враховано, що позивачем в частині визнання недійсної додаткової угоди до договору обрано неефективний спосіб захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Кича Д.О. просить залишити рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2020 року без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Імпульс Плюс» без задоволення, вважаючи апеляційну скаргу необґрунтованою і такою, що базується на безпідставних припущеннях відповідача, посилання на обрання неефективного способу захисту як підстави для відмови у позові є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та законним.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є верховенство права.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти) , якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0337 загальною площею 2,7242 га, розташованої в адміністративних межах Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 009635, виданого 11 квітня 2003 року.

Згідно договору оренди землі № 89 від 18 вересня 2011 року ОСОБА_1 надала в оренду ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс», належну їй земельну ділянку строком на 5 років. Розмір орендної плати становить 5,5 % від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки. Даний Договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Тальнівському районі Черкаської області від 07 червня 2012 року за № 03790.

Згідно довідки № 11778 від 15 червня 2017 року, вбачається, що кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0337, яка розташована за адресою: Черкаська область, Тальнівський район, Кобринівська сільська рада, змінено на :01:001:0337 в зв`язку з приведенням до чинного законодавства, відповідно до розробленої технічної документації із землеустрою та внесено в базу даних.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 912369471 від 05 липня 2017 року 16 січня 2017 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Левицькою Е.А., було здійснено державну реєстрацію речового права за Договором. Також з Інформаційної довідки вбачається, що цим же приватним нотаріусом було здійснено державну реєстрацію речового права щодо Додаткової угоди від 07 квітня 2015 року, а строк дії Договору змінено та встановлено до 07 червня 2026 року з правом пролонгації.

Відповідно до Додаткової угоди від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі №89 від 18 вересня 2011 року ОСОБА_1 та ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» пункт 8 Договору оренди землі №89 від 18 вересня 2011 року виклали в такій редакції: «Договір укладено на 15 років. Після закінчення строку Договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У разі поновлення Договору на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін».

На встановлення обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх доводів, а саме - відсутності волевиявлення на продовження строку дії договору, у справі була призначена судово-технічна ухвалою суду від 12 лютого 2020 року.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-технічної експертизи матеріалів документів від 26 червня 2020 року за № 6133/6134/20-33, у досліджуваній Додатковій угоді до Договору оренди землі №89 від 18 вересня 2011 року пункт 2, що починається словами «2. Викласти пункт 8 Договору…» та закінчується текстом «…та її скріплення печатками Сторін.», був додрукований після виконання основного тексту документу та підпису від імені ОСОБА_1 .

Згідно з договором оренди землі від 15 червня 2017 року ОСОБА_1 надала в оренду СТОВ «Агрофірма Корсунь», належну їй земельну ділянку строком на 10 років. Розмір орендної плати становить не менше 5% від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до акту приймання-передачі об`єкта оренди від 15 червня 2017 року договору оренди землі від 15 червня 2017 року, ОСОБА_1 передала, а СТОВ «Агрофірма Корсунь» прийняв в строкове платне володіння та користування (оренду) земельну ділянку загальною площею 2,72 га, кадастровий номер :01:000:0337, яка знаходиться в адміністративних межах Кобринівської сільської ради і належить орендодавцю на праві приватної власності.

Правовідносини, що виникли в даному випадку між учасниками справи, мають таке законодавче регулювання.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду та вирішення справи.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається в письмовій формі і за бажанням сторін може бути посвідчено нотаріально.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що однією з істотних умов договору оренди землі є строк дії договору.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Відповідно до статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Встановивши фактичні обставини справи, а саме факт того, що орендодавець не підписував пункт 2 оспорюваної додаткової угоди, в якій передбачений строк оренди 15 років, тобто відсутнє волевиявлення позивача (орендодавця) на укладення оспорюваного правочину на умовах, що в ньому викладені, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову і визнання цього пункту правочину недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення визначеного законодавством порядку при проведенні судової експертизи, є безпідставними, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновку експерта. Також висновок експерта не суперечить іншим матеріалам справи і не викликає сумнів в його правильності.

Не бере до уваги суд посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про проведення повторної експертизи, оскільки висновок експерта від 26 червня 2020 року не було визнано неповним або неясним, необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс-Плюс» залишити без задоволення.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 березня 2021 року.

Судді: