н/п 2/490/918/2021 Справа № 490/3715/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІ Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2021 року Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Гуденко О.А.,

при секретарі Дудник Г.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє від совго імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Міністерства освіти та науки України , треті особи Миколаївсьький професійний ліцей, Служба у спаравах дітей адміністрації Центральбного роайону Миколаївської міської ради про встановлення факту проживання на законних підставах та визнання права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року позивачка, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей, звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила встановити факт проживання на законних підставах в житловому приміщенні, а саме у квартирі АДРЕСА_1 в гуртожитку Миколаївського професійного ліцею, загальною площею 73,88 кв.м., що складається з чотирьох кімнат житловою площею 43,4 кв.м., та вбиральня ( сполучена) 2,69 кв.м. в АДРЕСА_2 її та її синів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з 05 липня 2011 року; визнати за ОСОБА_1 та її синами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , право користування на законних підставах житловим приміщенням - вказаною квартирою АДРЕСА_1 - з 05 липня 2011 року.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що у вказані кімнати вона з чоловіком ОСОБА_4 та двома малолітніми синами, ІНФОРМАЦІЯ_1 , вселилася 13 липня 2010 року на підставі договору найму житлового приміщення у гуртожитку для тимчасового проживання, укладеного з Миколаївським професійним ліцеєм в особі директора ОСОБА_5 . Вказана квартира перебувала у непридатному для проживання стані, без обладнання. Тому з дозволу адміністрації ліцея , про що окремо зазначено у договорі найму , вона з чоловіком обладанали всі приміщення квартири АДРЕСА_1 за власний рахунок та провели коштовний ремонт, встановили всі комунікації, яких не було. З 05.07.2011 року вона була зареєстрована та постійно проживала у цьому приміщенні у вказаному гуртожитку, сплачує постійно комунальні платежі за використані послуги. Протягом усього часу на протязі 9 років договір найму між нею та Миколаївським професійним ліцеєм неодноразово продовжувався. Іншого житла вона не має, перебуває на квартирному обліку як особи, які потребують житла . З червня 2019 року після спливу строку дії відповідного чергового договору найму до неї звернулася в.о директора ліцею ОСОБА_6 з вимогою залишити дане приміщення негайно, мотивуючи свою вимогу відсутністю підстав для продовження Договору найму житлової площі у гуртожитку ліцею .

Так, оскільки вона проживає та зареєстрвоана у вказаному грутожитку більше 5 років на законних підставах, на неї розповсюджується дія ЗУ "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків". Посилаючись на положення вказаного Закону, ст. 47 Конституції України, ст. 60,64 114,125 ЖК України позивачка стверджує, що вона не може бути виселена з займаного на заокнних підставах житлового приміщення кімнати № 9.

Отже, з урахуванням тривалого часу проживання в кімнатах на законних підставах - належним чином укладеного договру найму житлового приміщення - позивачка просить суд визнати за нею та її дітьми право користування вказаними кімнатами.

05 серпня 2020 року надійшов відзив на позов відповідача МОН України. В поданому відзиві представник відповідача проти позову заперечує, просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилається на те, що ОСОБА_1 у трудових відносинах з Миколаївським професійним ліцеєм ніколи не перебувала, її діти не здобувають у ліцеї професійну освіту. Правовідносини між позивачкою та ліцеєм регулювалися виключно Договором найму житлового приміщення у гуртожитку для тимчасового проживання, п.6 якого передбачено, що договір може бути розірвано. При підписанні останнього Договору в 2019 року позивачка була попереджена про те, що договір продовжуватися не буде. Таким чином, підстави для продовження договору найму житла відсутні, про що була обізнана позивачка. У квітні набув чинності Порядок забезпечення гуртожитками осіб, які здобувають освіту в закладах професійної (професійно-технічної) освіти, затв. постановою Кабінету Міністрів України від від 17 квітня 2019 р. № 331, який встановлює механізм надання жилої площі в гуртожитках закладів професійної (професійно-технічної) освіти, поселення на надану жилу площу, користування нею та виселення з гуртожитків.

Пунктом 3,4 вказаного Порядку встановлено, що під гуртожитком закладу професійної (професійно-технічної) освіти (далі - гуртожиток) слід розуміти спеціально споруджений або переобладнаний жилий будинок, який використовується для проживання іногородніх учнів, слухачів на період навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти. Працівники закладу професійної (професійно-технічної) освіти можуть бути поселені у гуртожиток на період роботи за умови наявності у гуртожитку вільних місць та відсутності у них іншого місця проживання у населеному пункті, в якому розташований гуртожиток, за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації закладу освіти (профспілковим представником) (у разі наявності) на строк не більше одного року з моменту укладення договору найму жилого приміщення у гуртожитку з можливістю продовження такого строку.

У гуртожиток на строк до одного року можуть бути поселені члени сім`ї учня, слухача (чоловік або дружина та неповнолітні діти), особи, які здобувають освіту в інших закладах освіти, працівники інших закладів освіти, установ та організацій, особи, які направлені у відрядження до закладу професійної (професійно-технічної) освіти, за наявності у ньому вільних місць за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації закладу освіти (профспілковим представником) (у разі наявності).

У разі коли строк проживання у гуртожитку таких осіб перевищує один місяць, заклад професійної (професійно-технічної) освіти повинен погодити їх проживання у гуртожитку з власником або уповноваженим ним органом.

Таким чином, проживання в гуртожитках можливо лише слухачів (учнів), або працівників закладу , ким позивачка та її діти не являються і ніколи не були.

За пунктом 6 Порядку, жила площа та місця загального користування в гуртожитку не підлягають приватизації, обміну, не можуть бути предметом застави.

Відповідно до п. 29-31 цього Порядку, за проживання у гуртожитку осіб, зазначених в абзацах третьому і п`ятому пункту 3, пункті 4 цього Порядку, встановлюється плата. Договір найму жилого приміщення може бути розірваний відповідно до законодавства.

Особи, які відраховані із закладу професійної (професійно-технічної) освіти та особи, зазначені в абзацах третьому, четвертому та п`ятому пункту 3, пункті 4 цього Порядку, строк проживання яких у гуртожитку відповідно до договору найму жилого приміщення в гуртожитку закінчився, підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Заборона приватизації майна гуртожитку встановлена також положеннями ст. 80 ЗУ "Про освіту", отже посилання позивачки у позові на положення ЗУ "Про приватизацію" є недоречними.

18 серпня 2020 року представником позивача адвокаткою Долговою Л.В, подано відповідь на відзив. Так, зазначає, що позивачка була вселена у гуртожиток відповідно до вимог діючого на той час законодавства, адже Порядок № 331, на який посилається відповідач, тоді ще не діяв. За згодою директора ліцею повіністю відремонтувала непридатне для проживання приміщення, обладанала його усіма комунікаціями, які були взагалі відсутні. Протягом 10 років вона проживала постійно у гуртожитку, вкладала значні кошти в облаштування житлового приміщення. При укладанні договору в 2009 році директор ввів її в оману щодо підписання згадуваного гарантійного листа, адже вона не розуміла його наслідків і не могла уявити, що відремонтував за власний кошти житлове приміщення може у будь-який час опинитися з двома дітьми на вулиці. При її вселенні ліцей знав, що вона не працює в галузі освіті, проте не заперечував і продовжував дію договору найму протягом 10 років поспіль, отже на неї розповсюджуються вимоги ЗУ "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", адже власного житла вона так і не має. Посилається також на необхідність захисту прав двох неповнолітніх дітей, які не мають жодного іншого житла; на заборону виселяти осіб , які на законних підставах вселилися в житлове приміщення, без надання іншого житлового приміщення , лише у виключних випадках, прямо передбачених законодавством, проте таких підстав для виселення позивачів наразі законом не встановлено .

18 лютого 2021 року надано додаткові письмові пояснення по суті позовних вимог від відповідача МОН України.

Представник позивачки адвокатка Долгова Л.В. в судовому засіданні підтримала позові вимоги з викладених підстав. Зазначила,що позивачка вже отримала вимогу про необхідність звільнити займані кімнтати, отже не зобов`язана чекати вимоги про примусове виселення, а має право та навіть вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених житлових прав з даним позовом.

Представник відповідача до суду не з`явився, надав суду відзив на позов.

За таких обставин суд розглядає дану позовну заяву у відсутності представника відповідача.

Представники третьої особи Миколаївського професійного ліцею Бакаляр Л.В. та адвокат Черевков М.Ю. в минулому судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову. Зазначили, що ні ліцей , ні відповідач не заперечують проти самого факту проживання позивачки на законних підствах в спірній кімнаті з липня 2011 року. На теперішній час укладати з позивачкою договір найму житлового приміщення в зв`язку зі змінами в законодавстві немає правових підстав, проте і жодних дій щодо її виселення зі спірних кімнат не вчиняється, вона продовжує проживати в гуртожитку по теперішній час і вимоги про її виселення до суду і до ОСОБА_1 не заявлено.

Вислухавши пояснення представникіі сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами , судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що заступник голови Миколаївської райради Миколаївської області 10.06.2009 року звернувся з листом до директора Миколаївського професійного ліцею з проханням розглянути можливість виділення житла в гуртожитку ліцею бухгалтеру Миколаївської центральної районної лікарні жительки с. Ольшанське ОСОБА_1

13 липня 2010 року між Миколаївським професійним ліцеєм в особі директора Пустякова О.М., як наймодавцем, та ОСОБА_1 , як наймачем, укладено Договір найму житлового приміщення гуртожитку для тимчасового проживання на строк до 13.07.2011 року на склад сім`ї з чотирьох осіб (вона, чоловік та двоє синів). Предметом договору є квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 73,88 кв.м, з 4 житлових кімнат , кухні, вбиральні, стан квартири: без обладнання (встановлено за власні кошти). Відповідно до п. 6.3 вказаного договору після закінчення встановленого терміну тимчасового проживання наймач зобов`язаний звільнити надане житлове приміщення або продовжити термін дії договору за згодою сторін.

При укладанні договору ОСОБА_1 підписала Гарантійний лист, згідно якого гарантує звільнити займану площу, яку займає на підставі угоди від 13.07.2009 року про тимчасове користування , по першій вимозі адміністрації ліцею.

Матеріалами справи підтверджується , що ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 з 05 липня 2011 року по теперішній час.

Сторонами не заперечується, що позивачка фактично проживає за цією адресою в гуртожитку саме в квартирі АДРЕСА_1 , яка була предметом Договору найму.

Матеріалами справи підтверджується, що за позивачами не зареєстровано на праві власності жодного житлового приміщення.

04.07.2019 року ОСОБА_1 отримала від в.о. директора ліцею Досудову вимогу про виселення з гуртожитку без надання іншого житлоовго приміщення , в якій вимагали виселитися з гуртожитку та звільнити кімнату № 9 та сплатити борг за комунальні послуги у сумі 2026,49 грн. Зазначають про відсутність підстав для проживання у гуртожитку в зв`язку з закінченням терміну дії договору найму та набуттям чинності в квітні 2019 року Порядку забезпечення гуртожитками осіб, які здобувають освіту в закладах професійної (професійно-технічної) освіти, затв.Постановою КМУ від 17.04.2019 року № 331 ( пункт 31).

Як пояснили та визнали сторони в судовому засіданні, Договір найму на спірне житлове приміщення переукладався Миколаївським професійнним ліцеєм з позивачкою протягом усього часу з моменту вселення на тих самих умовах і з тим самим предметом.

Термін дії останнього Договору найму, який має такий самий предмет договру, як і попередні, свід 11.01.2019 року сплинув 31 травня 2015 року. При цьому, п. 4.1 договору в обов`язки наймача входить щорічно до 05.01 наступного року надавати довідку з місця роботи, що підтверджує статус робітника системи освіти. В разі звільнення наймача з системи освіти повідомити наймодавця та звільнити приміщення протягом 2 тижднів. Відповідно до п. 7.5 вказаного договору після закінчення встановленого терміну тимчасового проживання наймач зобов`язаний звільнити надане житлове приміщення або продовжити термін дії договору за згодою сторін.

Як підтверджується матеріалами справи, гуртожиток Миколаївського професійного ліцею в м.Миколаєві по вул.Рекордна, 69 є невід`ємною частиною цілісного майнового комплексу , державна форма власності в особі Мінстерства освіти і науки України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна № 10-15-17565 від 15.09.2017 р., витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Наказом Міністерства освіти та науки України № 70 від 29.01.2018 року майновий комплекс за вказаною адресою закріплений за Миколаївським професійним ліцеєм .

В січні 2021 року позивачка зверталася до МОН України з заявою про надання інформації щодо намірів з приводу її подальшого проживання у вказаному гуртожитку ( з приводу продовження договору найму житлового приміщення, виселення з гуртожитку тощо), відповіді на час розгляду справи не отримано.

Згідно Рішення виконкому ММР від 15.10.2020 року № 970 ОСОБА_1 , склад сім`ї 3 особи (вона, два сини) на підставі її заяви від 02.06.2020 року - взято на квартирний облік до загальної черги на отримання житлових приміщень громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

У відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає дану позовну заяву в межах заявлених позивачкою вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно до ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

В обґрунтування необхідності подання даної позовної вимоги позивачка посилається в своєму позові на те, що при зміні законодавства щодо проживання осіб в гуртожитках закладів професійної освіти їй було відмовлено в продовженнні ( укладенні на новий строк) Договору найму житлового приміщення і пред`явлено вимогу про звільнення займаного приміщення в липні 2019 року.

На час розгляду справи жодних інших вимог до позивачки про необхідність виселення в примусовому ( і в добровільному також) порядку від відповідача чи третьої оосби не надходило.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, статтею 48 ЦПК України передбачено, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається встатті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Складена адміністрацією Миколаївського професійного ліцею досудова вимога про звільнення житлового приміщення гуртожитку вд 04.07.2019 року є лише фіксацією позиції третьої особи, яка існувала на той момент, тому не встановлює для позивача будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, тому звернення до суду з позовом про визнання права користування цим житловим приміщенням - не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.

Зазначеній вимозі, як і зазначеним позивачем підставам законності її права користування спірним житловим приміщенням, так і посиланням позивача на неможливість її виселення із зхайманого приміщення без надання іншого житла ( фактично на цих запереченнях і грунтуються обгрунтування заявлених позовних вимог) повинна надаватися відповідна оцінка судом під час вирішення іншого спору, зокрема щодо виселення позивача чи розірвання договору найму, при вирішенні якого суд зобов`язаний дати оцінку щодо законості набуття позивачкою права користуванння житловим приміщенням в гуртожитку та правомірності прийняття відповідачем рішення про її виселення ( в разі його прийняття)..

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року по справі №522/12901/17-ц.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про встановлення факту проживання на законних підставах та визнання права користування на законних підставах житловим приміщенням гуртожитку - 05.07.2011 року, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права. Правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки визнання такого факту та права не є самостійним способом захисту порушеного права, заперечення позивача щодо законності вимоги про звіольнення приміщення гуртожитку підлягають розгляду під час розгляд судом справи за відповідним позовом власника гуртожитку.

При цьому, сторонами по даній справі не оспорюється та підтверджено зазначеними вище документами факт проживання позивачки з синами у вказаному вище житловому приміщенні та її право на корситування цим приміщенням з 05 липня 2011 року на законних підставах - а тому вимогу позивачки про встановлення факту проживання та визнання за нею права користування житловим приміщенням з 05 липня 2011 року слід вважати безпідставною.

На підставі вищенаведеного, з врахуванням положень ст.ст. 15,16 ЦК України, обставин, встановлених в судовому засіданні, суд доходить висновку, що позивачем обрано не належний спосіб захисту судом цивільних прав та інтересів особи, в зв`язку з чим, суд вважає, що позовні вимоги - до задоволення не підлягають.

При цьому суд звертає увагу на те, що у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994). Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення (аналогічної позиції дотримується Консультативна рада європейських суддів щодо якості судових рішень у своєму Висновку № 11 [2008]).

Таким чином, суди не повинні ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі, але не зобов`язані надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України , в разі відмови у позові, судовий збір, сплачений при його подачі , стороні відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 10,11,12, 13, 60, 76-81,89, 141,229,258,259,263-265, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє від совго імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Міністерства освіти та науки України, треті особи Миколаївсьький професійний ліцей, Служба у спаравах дітей адміністрації Центрального роайону Миколаївської міської ради про встановлення факту проживання на законних підставах та визнання права користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 10 березня 2021 року.

Суддя Гуденко О.А.