Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/2137/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Позарецької С.М.

при секретарі Осадчій А.Ю.,

за участю представника позивача

адвоката Кірса В.В.

представника відповідача

адвоката Грачової Т.Г.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача

адвоката Заїка В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, припинення права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, припинення права власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 29.01.1990р. між нею та ОСОБА_3 розірваний шлюб, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис №76.

Від шлюбу мають двох дочок: ОСОБА_4 , 1970р. народження та ОСОБА_5 , 1976р. народження.

Після розірвання шлюбу із відповідачем, позивач переїхала проживати до м. Черкаси і проживала за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкає і на даний час. ОСОБА_3 залишився проживати з дочкою ОСОБА_5 в м. Кривий Ріг до вересня 2018р. Дочка ОСОБА_5 з 1995р. проживає з позивачем в м. Черкаси і на даний час.

21.09.2018р. відповідач ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_5 відчужили належну їм на праві власності квартиру, що у м. Кривий Ріг, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області. Свою частину коштів від продажу квартири дочка ОСОБА_5 віддала у власність позивачу, за які остання із відповідачем ОСОБА_3 придбали житло у м.Черкаси для власного окремого проживання.

Після продажу квартири у м. Кривий Ріг, відповідач ОСОБА_3 переїхав проживати до м. Черкаси до позивача, де з вересня 2018р. і по даний час проживають однією сім`єю за вище вказаною адресою без реєстрації шлюбу, який не реєстрували в силу похилого віку. В цей період вони вели і ведуть спільне господарство, побут, утримують та піклуються один одним, спільно розпоряджаються коштами та несуть спільні витрати, тобто набувають права та виконують обов`язки, які притаманні подружжю.

12.12.2018р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В., за яким останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 та зареєстрував за собою.

Позивач вказує, що вказана квартира придбана за час спільного проживання її та відповідача ОСОБА_3 та у її придбання були вкладені їхні спільні кошти, в т.ч. отримані від продажу квартири у м. Кривий Ріг. Оскільки придбана квартира потребувала ремонту, то відповідач, хоча і був в ній зареєстрований, фактично продовжував проживати разом із позивачем в квартирі АДРЕСА_3 . Вважає, що квартира є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 .

На початку 2021р. позивач випадково дізналась, що ОСОБА_3 відчужив квартиру АДРЕСА_2 їхній дочці ОСОБА_1 , про що між ними був укладений договір дарування від 13.08.2020р., посвідчений нотаріусом.

Позивач вказує, що вона своєї згоди на відчуження квартири не надавал, а навпаки була категорично проти цього, оскільки вона з відповідачем планували користуватися придбаною квартирою для спільного проживання; відповідач про факт дарування ним квартири нічого позивачу не повідомив і зробив це самостійно.

Отже, як зазначено у позові, це свідчить про порушення прав позивача, оскільки вона позбавлена права на частку нерухомого майна, а тому просить суд, - встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у період з вересня 2018р. по даний час; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 ; визнати недійсним договір дарування від 13.08.2020р., що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. і право власності ОСОБА_1 на вказане майно припинити; судові витрати покласти на відповідачів порівну.

Ухвалою суду від 07.05.2021р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 16.08.2021р. закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті.

Відповідачем ОСОБА_3 відзив на позов не подано.

Відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позов, за яким просить відмовити у його задоволенні. Вказує, що позовна заява необгрунтована та безпідставна. Вказує, що дійсно у вересні 2018р. ОСОБА_3 (її батько) оселився у квартирі АДРЕСА_3 і жив у її кімнаті, оскільки вона та її син перебували у Польщі на заробітках. Повернулися з-за кордону у лютому 2019р. і почали втрьох проживати в одній кімнаті, оскільки в іншій кімнаті проживала її мати - позивач по справі із сестрою ОСОБА_5 .

Вказує, що батьки розірвали шлюб ще у 1990р. і з цього часу вони проживали окремо, і ніякого факту проживання однією сім`єю між ними не було. Вони не вели спільне господарство, батько не піклувався матір`ю. Позивач вимагає її, щоб вона подарувала свою частку у квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_5 , а також, щоб і її син та колишній чоловік відмовились від своїх часток на користь ОСОБА_5

13.08.2020р. вона від батька отримала в дарунок квартиру АДРЕСА_2 , де зробила ремонт за свої власні кошти. ОСОБА_7 батько купив самостійно за свої власні кошти, а тому вважає, що позивач не має жодного відношення до прав на частку квартири. Отже, просить відмовити у задоволенні позову.

Відповід на відзив подана не була.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явилась, будучи належним чином повідомдені про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомила.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Кірса В.В. просив позов задовольнити, враховуючи обставини та доводи, викладені у позовній заяві. Вважає, що позивачем обрано вірний спосіб захисту її порушених майнових прав, оскільки вона із відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і в цей період часу для свого проживання придбали квартиру, яка була оформлена на відповідача. Отже, вважає, що квартира є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 . Вона своєї згоди на відчуження квартири на користь дочки ОСОБА_1 не давала, а тому договір дарування слід визнати недійсним і припинити право власності ОСОБА_8 на квартиру. Вважає, що відсутність нотаріальної згоди на відчуження квартири свідчить про дефект волі співвласника. Крім того, факт спільного проживання однією сім`єю її з ОСОБА_3 з вересня 2018р. і по даний час, підтверджено рядом доказів. При укладенні договору від 12.12.2018р. позивач у нотаріуса не була присутня і не знала про п.8 договору, вона із цим договором не була ознайомлена. Крім того, просив розподілити між відповідачами порівну судові витрати.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомив.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Грачова Т.Г. просила позовні вимоги задовольнити, оскільки відповідач їх повністю визнає. Зазначила, що сторони шлюб розірвали формально, але постійно підтримували сімейні відносини, вели спільно господарство, мали спільний бюджет. Квартира була придбана за спільні кошти і для їхнього спільного проживання. Квартира була придбана під час спільного проживання відповідачів в той час, коли ОСОБА_1 перебувала за кордоном. Даруючи квартиру, він думав, що позивач не буде заперечувати про цього; згоди від дружини не отримував. Він намагався повернути квартиру, але дочка на це не погодилась. Крім того, зазначила, що ОСОБА_3 звертався до суду з позовом про визнання договору від 13.08.2020р. недійсним (інші підстави), але залишив його без розгляду. Також зазначила, що ОСОБА_3 з 1990р. у іншому шлюбу не перебував; з вересня 2018р. в іншому шлюб не був, іншої дружини не має. Квартира у м. Черкаси була придбана за кошти його та дочки ОСОБА_9 , отримні від продажу квартири в м. Кривий Ріг. Крім того, у придбання квартири у м. Черкаси ОСОБА_2 брала у борг кошти в сумі 3000доларів США. Укладаючи договір від 12.12.2018р. ОСОБА_3 не достовірно повідомив нотаріусу обставини, що у п.8 і не звертався із позовом про визнання цього договору частково недійсним щодо п.8.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Заїка В.В. просили відмовити у задоволенні позову, враховуючи доводи відзиву.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засідання показала, що вона дочка позивача та відповідача ОСОБА_3 і рідна сестра відповідача ОСОБА_1 . Батьки розірвали шлюб, коли їй було 10-11 років; мати з сестрою переїхали до м. Черкаси, а вона до 1995р. проживала з батьком у м. Кривий Ріг. Потім переїхала до матері в м. Черкаси. Батьки не втрачали між собою зв`язок, їздили один до одного; мати піклувалася батьком. У 2018р. він переїхав жити (без реєстрації) до матері і досі вони живуть разом. Квартира, що у м. Кривий Ріг належала їй та батькові, яку вони продали. У кінці 2018р. вони придбали квартиру в м.Черкаси. Грошей на придбання квартири у батьків не вистачало, а тому мати позичила ще кошти у родички. При оформленні договору купівлі квартири ні вона, ні мати присутні не були, мати все усно довірила батькові. Вона знайомилась із цим договором, але ніяк не відреагувала на те, що в ньому вказано, що дружини у батька немає. Батько зареєстрований у новій квартирі, але там не живе. У березні, зі слів матері, вона дізналась, що батько оформив договір дарування квартири на сестру ОСОБА_1 , внаслідок чого у сім`ї був скандал і цей договір був розірваний. Потім у 2020р. приїхала з-за кордону сестра ОСОБА_1 і у грудні 2020р. батько знову подарував квартиру сестрі, яка там проживає із сином.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що є сусідкою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які проживають у квартирі АДРЕСА_5 , а вона у картирі АДРЕСА_6 . Позивача знає з 1990-1991р.р., а ОСОБА_3 - з 2018р. Вони живуть як сім`я, позивачка піклується чоловіком. Про те, що була придбана квартира, то їй відомо з їхніх слів. Щодо договору дарування квартири, то їй нічого не відомо.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часкового задоволення за таких підстав:

встановлено, що 29.01.1990р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний шлюб, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , актовий запис №76.

Від шлюбу мають двох дочок: ОСОБА_4 , 1970р. народження та ОСОБА_5 , 1976р. народження.

Позивач проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 також з вересня 2018р. проживає за вказаною адресою, але зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 . Про ці обставини свідчать пояснення учасників справи, свідків та дані акту від 31.03.2021р.

21.09.2018р. відповідач ОСОБА_3 та його дочка ОСОБА_5 відчужили належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_8 , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. (реєстр №2359).

12.12.2018р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. (реєстр №3450), за яким останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 та зареєстрував право власності за собою.

Відповідно до п.3 договору, продаж, що є дійсним наміром сторін, вчинено за 359000грн., які гроші покупець сплатив, а продавець отримав повністю, ще до підписання цього договору.

При цьому, у п.8 договору засвідчено, що сторони, що підписалися підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; покупець на момент укладання та підписання цього договору в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, що підтверджується його заявою, зміст якої доведено до відома продавця; цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину, а також свідомо, що змість цього договору сторонам нотаріусом у повному обсязі роз`яснено, текст договору прочитаний ними повністю, а також прочитаний їм нотарісом уголос.

Відповідно до договору дарування квартири від 13.08.2020р., ОСОБА_3 відчужив квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. (реєстр №1773).

Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2)створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4)інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст.13 ч.ч.1, 2, 3, 4 ЦК). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч.6 ст. 13ЦК).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Таким чином, факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Як передбачено частинам 1 та 2 статті 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною другою статті 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ст. 74 СК України).

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім`єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов`язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов`язків подружжя.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту враховуються ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Крім того, за висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 15.08.2019 у справі №588/350/15, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Отже, під час розгляду справи, знайшли своє підтвердження обставини про те, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 з вересня 2018р. і по час розгляду справи проживають однією сім`єю, без реєстрації шлюбу; піклуються один про одного, спільно ведуть господарство, проживають разом в одному помешканні, про свідчать їхні пояснення, показання свідків, а тому позовні вимоги в частині встановлення факту, що має юридичне значення, - підлягають до задоволення.

Що стосується інших позовних вимог, то суд вважає, що вони не підлягають до задоволення.

Так, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1)майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15; постанові Верховного Суду від 14 липня 2020р. у справі №552/5693/18.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3)мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Отже, за результатами розгляду справи, сторонами по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_12 не надано і судом не встановлено жодних належних, допустимих та переконливих доказів того, що спірне майно - квартира АДРЕСА_9 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , незважаючи на те, що вона була придбана ОСОБА_3 12.12.2018р., відповідно до договору купівлі-продажу квартири, в період їхнього спільного проживання. Не доведено, зокрема позивачем, що квартира АДРЕСА_2 у грудні 2018р. була придбана за грошові кошти, які були спільною сумісною власністю і були набуті у період їхнього спільного проживання, тобто з вересня 2018р.; що вона разом із відповідачем ОСОБА_3 за короткий проміджок часу - у період з вересня 2018р. по 12.12.2018р. одержували такі доходи, які вони об`єднували для ведення спільного господарства і за них могло бути набуто таке нерухоме майно. При цьому, суд враховує встановлені під час розгляду справи обставини про те, що квартира у м. Кривий Ріг, яка належала на праві власності відповідачу ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_5 (дочка) була продана ними 21.09.2018р. і, відповідно, отримані ними від продажу грошові кошти є виключно їхніми особистими коштами. Не знайшли свого підтвердження належними доказами обставини, вказані позивачем про те, що нею, для придбання квартири позичалися грошові кошти і, що такий договір позики існував і був в інтересах як її, так і відповідача ОСОБА_3 . Також, на думку суду, безпідставними є твердження про те, що ОСОБА_5 грошові кошти, отримані нею від продажу квартири, що у м. Кривий Ріг, віддала їх матері (позивачу по справі) для придбання квартири в м.Черкаси. Крім того, на даний час договір купівлі-продажу квартири від 12.12.2018р. є чинним і за ним єдиним власником нерухомого майна є саме ОСОБА_3 .

На думку суду, факт спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу не створює автоматично статусу нерухомого майна, як спільного сумісного майна.

Отже, у задоволенні позовних вимог про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, слід відмовити. Відповідно, відсутні і підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування квартири від 13.08.2020р. недійсним та припинення права власності на неї відповідача ОСОБА_1 . При цьому, на думку суду, жодних підстав вважати, що при відчуженні квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 повинна була давати згоду (слід було отримати її згоду) на розпорядження майном, яке належало ОСОБА_3 , немає. Крім того, визнання договору дарування від 13.08.2020р. недійсним з обставин та підстав, зазначених позивачем у позові та в судовому засіданні представником позивача, порушило б майнові права відповідача ОСОБА_8 щодо володіння, користування отриманим в дар нерухомим майном.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , 1947р. народження та ОСОБА_3 , 1940р. народження у період з вересня 2018р. по 13 грудня 2021р. (дата постановлення судового рішення), але не перебувають у шлюбі між собою.

В іншій частині відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст судового рішення складено 29.12.2021р.

Головуючий: С. М. Позарецька