Справа № 761/3915/20
Провадження № 2/761/1490/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді Притули Н.Г.

при секретарі: Гриб Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування в частині та визнання права власності на частину земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

05.02.2020 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В своїх вимогах позивач просить: визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 15.09.2015 року в частині 4/100 частин земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., зареєстрований в реєстрі за №2136, відповідно до якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :91:109:0270 за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право власності позивача на 4/100 земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :91:109:0270 за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.07.2014 року позивач отримав у дар від ОСОБА_2 (далі - Відповідача-1) 4/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , про що уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. Договором дарування передбачено, що вищевказаний житловий будинок знаходиться на ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки :91:109:0270.

Позивач випадково дізнався, що Відповідач-1 15.09.2015 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., серія та номер 2136 подарував зазначену земельну ділянку своєму сину ОСОБА_3 . Таким чином, Відповідач-1 в порушення ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 ЦК України та умов договору дарування неправомірно здійснив відчуження земельної ділянки, чим порушив право власності позивача на 4/100 земельної ділянки.

В судове засідання представник позивача не з?явився, звернувся із заявою про слухання справи в її відсутність в якій також просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про судове засідання повідомлялися належним чином, представників у судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, відзив на заявлені вимоги до суду не надходив.

А тому суд на підставі положень ст.223 ЦПК України продовжив розгляд справи у відсутність сторін.

Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, вважає що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі.

Статттею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлено, що 09.07.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування 3/100 (трьох сотих) часток житлового будинку по АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Бондар Т.М.

Відповідно до договору жарування, вищевказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер :91:109:0270, яка належала Відповідачу 1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ №148139, виданого головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 12.09.2003р., акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01-7-00163.

Договором від 10.10.2017 року були внесені зміни до Договору дарування від 09.07.2014 року в частині визначення розміру частки будинку та зазначено про 4/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

На момент укладення цього договору земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, частка якого перейшла у власність позивача, перебувала в іпотеці в Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на підставі Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 18.06.2007р., за реєстр. №2146 Ковальчуком С.П . На вказану земельну ділянку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., 18.06.2007 року за реєстр. №2147 накладено заборону відчуження нерухомого майна.

Крім того, судом встановлено, що 15.09.2015 року ОСОБА_5 (Дарувальник за договором) на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., який зареєстрований в реєстрі за №2136 подарував своєму сину ОСОБА_3 (Обдаровуваний за договором) земельну ділянку, площею 0.1000 га, кадастровий номер якої: :91:109:0270, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.

Згідно п.7. договору дарування земельної ділянки визначено, що під забороною відчуження (арештом), іпотекою, податковою заставою згідно з Витягами з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів, виданих 15.09.2015 року Бондар Т.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, земельна ділянка не перебуває.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно з ч.1 ст.120 Земельного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Статтею 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно цими нормами зазначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладанні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

За п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з 01.01.2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст.377 ЦК і ст.120 ЗК в редакції Закону від 05.11.2009 року №7 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю»)

Вирішуючи спори про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд повинен з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було вирішено в договорі; можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку; чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження.

При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2цс15 визначено, що відсутності цивільно-правої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 230 ЗК України з огляду на таке.

Аналізом змісту статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Судом встановлено, що земельна ділянка, площею 0.1 га, кадастровий номер якої :91:109:0270, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на якій знаходиться житловий будинок, 4/100 частку якого відповідач 1 передав у власність позивача, а останній прийняв, на підставі договору дарування від 09.07.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., на час посвідчення вказаного договору - 09.07.2014 року, перебувала в іпотеці АКБ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 18.06.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі за №2146.

Таким чином, враховуючи, що до позивача перейшло право власності на 4/100 частин житлового будинку всупереч ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, ОСОБА_2 15.09.2015 року подарував своєму сину ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер: :91:109:0270, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №2136.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 визначено: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину».

Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Згідно ст.203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бутті вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення вимог позивача про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 15.09.2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №2136, в частині дарування 4/100 частини земельної ділянки, кадастровий номер :91:109:0270, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст.216 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Приписами ст.328 ЦК України встановлено - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається: на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 15.09.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2136, в частині дарування 4/100 частин земельної ділянки, кадастровий номер :91:109:0270, за адресою: АДРЕСА_1 та визнання права власності позивача на вказану частину земельної ділянки.

Крім того, на підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст.202, 203, 215, 216, 217, 328, 377, 392, 655, 656 ЦК України, ст.120 ЗК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9, постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» керуючись ст.ст. 7, 10, 76, 81, 133-141, 244-245, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України,суд -, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) про визнання недійсним договору дарування в частині та визнання права власності на частину земельної ділянки - задовольнити в повному обсязі.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки., кадастровий номер :91:109:0270, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М 15.09.2015р. та зареєстрований в реєстрі за №2136 в частині дарування 4/100 (чотирьох сотих) частини земельної ділянки, пропорційної частці ОСОБА_1 у праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 4/100 (чотири сотих) земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки :91:109:0270, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 870,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 870,40 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва впродовж тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.Г.Притула