Номер провадження: 22-ц/813/4666/21
Номер справи місцевого суду: 520/6204/17
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року, позивач ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до відповідачів, та уточнивши 08.11.2018 року позовні вимоги просив: розірвати договір від 19 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оформлений у вигляді розписки; стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 солідарно суму коштів у розмірі 1 000 гривень; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 12 500 гривень, переданих ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за розпискою від 19.03.2016 року; стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що 19.03.2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля MITSUBISHI GALАNT НОМЕР_1 під керуванням позивача, і автомобілем LEXUS RX-300 НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , та знаходився під керуванням ОСОБА_4 . Під тиском ОСОБА_1 , знаходячись у стресовому стані після ДТП, позивач передав йому 500 доларів США, які він зобов`язався повернути позивачу «после выяснения всех обстоятельств и оплаты суммы ущерба страховой компанией», про що ним була власноруч складена розписка від 19.03.2016 року. В подальшому, переглянувши відеозапис ДТП, позивач побачив, що його вини у вказаному ДТП немає, та звернувся до ОСОБА_1 з проханням повернути йому кошти. У телефонних розмовах ОСОБА_1 спочатку не заперечував проти повернення коштів найближчим часом. 23.03.2016 року позивач уклав договір поруки зі ОСОБА_3 на суму 1000 гривень, за яким вона зобов`язалася відповідати в межах вказаної суми за виконання ОСОБА_1 зобов`язання з повернення позивачу коштів за розпискою від 19.03.2016 року. В подальшому ОСОБА_1 від спілкування з позивачем почав ухилятися. Під час останньої телефонної розмови він повідомив позивачу, що до страхової компанії для отримання страхового відшкодування він не звертався та звертатися не має наміру. Таким чином, вказує позивач, ОСОБА_1 безпідставно утримує належні позивачу грошові кошти, при цьому він не вчинив передбачених законодавством України дій для отримання страхового відшкодування від страхової компанії. Цим самим, ОСОБА_1 унеможливив «встановлення всіх обставин» та отримання компенсації шкоди, завданої належному йому транспортному засобу внаслідок ДТП. Також, ОСОБА_1 порушив умови договору від 19.03.2016 року, оскільки взагалі не звернувся до страхової компанії Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Кредо», не надав «для огляду належний транспортний засіб», не повідомив «страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі обставини», не надав «для огляду та копіювання наявні документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди» згідно вимог (пункт 33-1.1 статті 33 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності). Крім того, ОСОБА_1 не надав до страховика «повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу» (згідно вимог пункту 33.1.4. статті 33 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Таким чином, ОСОБА_1 не виконав встановлені чинним законодавством України вимоги (обов`язки) для отримання страхового відшкодування від Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «Кредо» та виконання своїх зобов`язань за договором від 19 березня 2016 року з позивачем щодо повернення позивачу отриманих за цим договором коштів, що й стало підставою звернення позивача з вказаною позовною заявою.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП невідомий, місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_1 (РНОКПП невідомий, місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) про стягнення коштів задоволено.

Договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оформлений у вигляді розписки від 19.03.2016 року - розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 12500,00 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн. /шістсот сорок гривень 00 копійок/ в рівних частках.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати заочне рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних відмовити у повному обсязі.

В судове засідання, призначене на 25.02.2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Також 22.02.2021 року до канцелярії апеляційного суду надійшли заява від ОСОБА_3 про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч.7 ст. 268 ЦПК, рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Головуючий суддя Цюра Т.В. та член колегії - суддя Сегеда С.М. знаходилися у відрядженні з 08.03.2021 по 12.03.2021 року, що підтверджується довідками № 65д та №66д відділу кадрової роботи та управління персоналом від 09.03.2021 року, тому повне судове рішення виготовлене 15.03.2021 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 19.03.2016 року відповідачем ОСОБА_1 власноручна була складена розписка,відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 500 доларів США, що складає по курсу НБУ 13500 грн., за відшкодування шкоди, спричиненої в результаті ДТП, що сталася 19.03.2016 року в м. Одесі по вул. Маразлієвська, за участю автомобіля LEXUS RX-300 НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , та автомобіля MITSUBISHI GALАNT НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 . Після з`ясування всіх обставин та оплати суми шкоди страховою компанією ТОВ СК «Кредо» ОСОБА_1 на рахунок або готівкою різниця між оплатою та сумою шкоди ОСОБА_1 зобов`язується повернути ОСОБА_2 /а.с.8/.

23.03.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель ОСОБА_3 поручається перед кредитором ОСОБА_2 за належне виконання боржником ОСОБА_1 , що є позичальником за договором позики від 19.03.2016 року на суму 500 доларів США, що складає 13500,00 грн., на підтвердження якого боржником складена розписка від 19.03.2016 року, своїх зобов`язань за вказаним договором позики /а.с.9/.

Пунктом 1.1. вказаного договору поруки визначено, що зобов`язання поручителя за цим договором обмежуються поверненням боржником на користь кредитора суми коштів за договором позики у розмірі 1000,00 грн. Зобов`язання поручителя не розповсюджуються на суми процентів, неустойки, відшкодування збитків, сплату інших штрафних санкцій.

Також судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 від 30 вересня 2015 року строком дії до 01 жовтня 2016 року, копія якого міститься у матеріалах справи, позивач є інвалідом третьої групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни. Згідно Посвідчення серія НОМЕР_4 від 16 вересня 2016 року, воно діє до 01 жовтня 2018 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання ОСОБА_1 приписів норм ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач був позбавлений можливості отримати передані ним ОСОБА_1 кошти в розмірі 12 500 грн., оскільки вказані кошти передавалися до моменту встановлення всіх обставин та сплати суми збитку страховою компанією, а тому договір від 19.03.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оформлений у вигляді розписки підлягає розірванню. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_3 не виконала своїх зобов`язань перед позивачем за договором поруки від 23.03.2016 року, тому є всі підстави для солідарного стягнення з відповідачів грошової суми в розмірі 1 000 грн. за вказаним договором. Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 та ч. 2 ст. 651 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» врегульовані відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 вказаного Закону).

Відповідно до ч. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Таким чином, відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди здійснюється за рахунок страховика у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Такого правого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 27.06.2019 року по справі №405/7/17.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що позивач ОСОБА_2 визнав свою провину у зіткненні автомобілів та особисто передав ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 500 доларів, що еквівалетно 13 500 грн. для покриття матеріального збитку. Як зазначає апелянт, відповідна сума грошових коштів була передана позивачем ОСОБА_1 в якості компенсації за шкоду яку позивач визнав, що підтверджується розрахунком заміни пошкоджених запчастин автомобіля відповідача та вартості робіт, які були здійснені СПД «Алексаньян А.И.». ОСОБА_1 зазначає, що в розписці, яка міститься в матеріалах справи вказано, що він отримав грошову суму у розмірі 13 500 грн. за відшкодування нанесеної йому матеріальної шкоди внаслідок ДТП.

На вищевказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що дослідивши матеріали справи, апеляційний суд не виявив належних доказів встановлення вини позивача у ДТП 19.03.2016 року та крім того відповідно до п.13.1. ст.13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 від 30 вересня 2015 року строком дії до 01 жовтня 2016 року, копія якого мається у справі, позивач є інвалідом третьої групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни. Згідно Посвідчення серія НОМЕР_4 від 16 вересня 2016 року, воно діє до 01 жовтня 2018 року.

З вказаного вбачається, що навіть у випадку наявності вини позивача в скоєнні ДТП, відшкодування збитків мало здійснюватись за рахунок Моторно-транспортного бюро України, а не за рахунок позивача. Вказаний висновок відповідає положенням Рішення Конституційного суду України від 23.12.2014 року №7-рп/2014 по справі №1-6/2014 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 13.1 статті 13 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Крім того, апеляційний суд не виявив доказів вчинення ОСОБА_1 передбачених законодавством України дій, які є передумовою «оплати суми збитків страховою компанією». Так, у справі відсутні звернення ОСОБА_1 до страховика, відсутні докази надання для огляду його транспортного засобу представнику страховика та/або оцінювачу, визначеному страховиком, докази надання «для огляду та копіювання наявних у нього документів щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди», докази надання до страховика «повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Обов`язковість вчинення вказаних дій для отримання страхового відшкодування передбачена п. 33-1.1, п.33.1.4. статті 33 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

На підставі вищевказаного, апеляційний суд вважає, що оскільки факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів від ОСОБА_2 в розмірі 500 доларів, що еквівалетно 13 500 грн. підтверджується власноручно підписаною апелянтом розпискою, а вина позивача у ДТП 19.03.2016 року не встановлена та нічим не підтверджена, таким чином апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача грошової суми у розмірі 12 500 гривень, переданих позивачем ОСОБА_1 за розпискою від 19 березня 2016 року підлягає задоволенню, оскільки відсутні правові підстави для їх подальшого утримання відповідачем.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15.03.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда