справа № 274/4235/20
провадження № 2/0274/404/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23.02.2021 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання Рудич М.О., сторін, представника позивачки ОСОБА_1 , представників відповідачки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердичеві Житомирської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення,-

В с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Абасов І.Г., звернулася до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області із позовною заявою до відповідачки ОСОБА_5 про виселення з жилого будинку АДРЕСА_1 без надання їй іншого житлового приміщення.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 01.07.1988 року. З її дозволу, в належному їй будинку, проживав член сім`ї попереднього власника ОСОБА_6 , який, як їй стало відомо, помер. На даний час, у неї змінилися сімейні обставини, і вона переїхала на постійне проживання в м. Бердичів і має намір використовувати будинок АДРЕСА_1 для власного проживання. Однак використовувати житло для власних потреб, не має можливості, оскільки в ньому проживає без будь-яких підстав відповідачка, яка не впускає її в будинок, влаштовує скандали, чинить перешкоди у виготовленні технічного паспорта на будинок, оригінал якого втрачено. Даний факт позбавляє її права вільно володіти та користуватися своєю власністю, тому вона вимушена була звертатися до суду із даним позовом.

15.10.2020 року відповідачкою ОСОБА_5 подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що вона не визнає заявлені до неї позовні вимоги. В якості обґрунтування заперечень зазначає, що позивачкою не надано належних доказів, які б підтверджували її право власності на будинок АДРЕСА_1 . Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №227399566 від 08.10.2020 року відомості про реєстрацію прав власності на спірний будинок відсутні. Щодо законності проживання в даному будинку зазначає, що з ОСОБА_6 , як наймачем та сином колишнього власника будинку, проживала без реєстрації шлюбу 30 років, вела спільне господарство. Шлюб було укладено 24.04.2020 року, незадовго до смерті ОСОБА_6 . Вона зареєстрована та проживає в будинку з 14.04.1990 року по теперішній час як член сім`ї наймача - свого покійного чоловіка, у будинку попереднього власника - його батька, в тому правомірно використовує будинок для проживання. Крім того зазначає, що позивачкою пропущено строк звернення до суду, оскільки вона на протязі останніх 32 років з дня набуття нею права власності на житловий будинок не скористалась правом судового захисту її порушеного інтересу, тому вона просить суд застосувати строк позовної давності до даних правовідносин ( а.с. 29-31).

26.10.2020 року у поданій суду відповіді на відзив позивач ОСОБА_4 зазначає, що реєстрація відповідачки в будинку, як і проживання без реєстрації в будинку, який належить їй на праві власності саме по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких, як право власності, сімейні відносини, оренда, сервітут, інше. Відповідачкою не надано суду доказів її права на проживання в будинку на законних підставах ( а.с. 35-37).

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав зазначених в позовній заяві та просили задоволити позовні вимоги.

Позивачка додатково суду пояснила, що спірний будинок придбали її батьки в 1987 році у ОСОБА_7 , а в подальшому в 1988 році на підставі договору дарування він був подарований їй. В даному будинку на момент його купівлі був прописаний син власника будинку - ОСОБА_6 . Вона зверталася до суду із позовом про виселення ОСОБА_6 із належного їй будинку, однак в подальшому залишила свій позов без розгляду, оскільки ОСОБА_6 не було де проживати, а їй не було часу ходити по судам, оскільки вона в той час не проживала в м. Бердичеві. Вони з ОСОБА_6 домовилися, що він буде сплачувати кошти за комунальні послуги. В червні 2020 року їй стало відомо, що ОСОБА_6 помер. 14.06.2020 року вона прийшла до належного їй будинку, однак відповідачка її до будинку не допустила, влаштувала сварку, повідомила, що вона жінка ОСОБА_6 і проживає в будинку. Крім цього вона зверталася за допомогою до Бердичівського відділу поліції, однак їй запропонували вирішити спірне питання в судовому порядку.

Відповідачка та її представники позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні.

Відповідачка суду додатково пояснила, що вона з покійним ОСОБА_6 прожила 30 років. ОСОБА_6 як син колишнього власника будинку був там зареєстрований. Вона зареєстрована за адресою : АДРЕСА_2 з 10.05.1979 року. Позивачка дійсно приходила до спірного будинку, вона її не пустила до будинку, оскільки вважає, що вона не має ніякого відношення до будинку. Вважає, що власником будинку був її покійний чоловік ОСОБА_6 , а тепер власником будинку є вона, як його дружина. Документів про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у неї немає, однак вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_6 , оскільки бажає переоформити будинок на себе. Вказала, що їй на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_9 ( сестра позивачки) суду пояснила, що власником будинку АДРЕСА_1 є її сестра - ОСОБА_4 . В червні 2020 року вона разом з позивачкою ходили до будинку, однак до будинку не мали доступу, бо відповідачка їх не допускала до будинку, сварилася на них, вказувала, що вона є жінкою власника будинку. До будинку разом з сестрою вона приходила тричі, однак відповідачка їх не допускала на подвір"я, говорила, що вона є власницею будинку. Вказала, що їй відомо, що позивачка не дозволяла відповідачці проживати в належному їй будинку.

Свідок ОСОБА_10 ( дочка позивачки) суду повідомила, що їй відомо, що будинок за АДРЕСА_1 купували її бабуся та дідусь, в подальшому даний будинок вони подарували її матері. Зі слів позивачки їй відомо, що в будинку проживає відповідачка та не допускає її матір до належного їй будинку.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що йому відомо, що власником будинку є ОСОБА_7 . З його слів відповідачка ОСОБА_5 в будинку не проживає.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що в будинку АДРЕСА_1 проживає відповідачка. Спочатку в будинку проживав дід ОСОБА_7 , а після цього смерті проживав його син ОСОБА_6 та відповідачка. Власником будинку на її думку був ОСОБА_6 , а потім його син ОСОБА_6 , оскільки він там був прописаний.

Свідок ОСОБА_16 вказала, що вона є власником квартири АДРЕСА_4 , власниками квартири № 1 в даному будинку є відповідачка та її сестра.

Свідок ОСОБА_17 суду повідомив, що він проживає в м. Бердичеві з 1971 року. Він приходив в гості до ОСОБА_6 і той розповідав йому, що він є власником будинку. Вказав, що вулиці та номеру будинку в якому проживав покійний ОСОБА_6 він не знає. Документів про право власності на будинок він ніколи не бачив.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивачка в своїй заяві.

У відповідності до ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбачено ст.391 ЦК України.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_4 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на вказаний житловий будинок позивачка набула на підставі договору дарування від 01.07.1988 року р. № 1-2320, даний факт підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.10.2020 року №230358346 ( а.с. 11-12,51).

Як встановлено в судовому засіданні, в спірному житловому будинку, після його відчуження ОСОБА_4 колишніми власниками ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , з її дозволу та відома проживав ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В даному житловому будинку протягом 30 років ОСОБА_6 проживав без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , шлюб між ними укладено 24.04.2020 року.

Після смерті ОСОБА_6 відповідачка ОСОБА_5 продовжує проживати у будинку позивачки та відмовляється добровільно виселитись.

З довідки Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в житомирській області від 10.07.2020 року встановлено, що місце проживання ОСОБА_5 з 10.05.1979 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Проживання відповідачки у житловому будинку належному позивачці порушує право останньої передбачене ст. 317 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном.

Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ч. 1). Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. 2). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4).

Відповідачка перешкоджає позивачці користуватися своїм майно, без жодних на те законних підстав займає належне їй житлове приміщення, обмежуючи її право користування.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 447/455/17 від 13.10.2020 встановлено наступне. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його, сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Ні відповідачка ОСОБА_5 , ні її покійний чоловік, не входять до складу сім`ї позивачки.

З моменту відчуження будинку колишніми власниками, право на користування житлом ОСОБА_6 було втрачено.

Відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК УPCP виселення із найманого жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч.1, 3 ст.116 ЖК УPCP, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в межах даного спору має місце порушення прав власника житлового будинку, яким є позивачка по справі, що полягає в обмеженні її прав щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Проживаючи в будинку позивачки, відповідачка чинить позивачці перешкоди у користуванні власним житлом, а тому підлягає виселенню з вказаного будинку.

Якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивачка правомірно вимагає визнання припиненим права відповідачки ОСОБА_5 на користування житловим приміщенням - житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та виселення її із даного будинку.

За встановлених судом обставин позов підлягає задоволенню.

Щодо застосування строку позовної давності за клопотанням відповідачки, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ( ст. 256 ЦК УКраїни).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК України).

Як визначено ч. 1 ст. 261 ЦК України - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що про порушення своїх прав ОСОБА_5 на належний їй житловий будинок позивачка дізналася влітку 2020 року, тому суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності до даних правовідносин, оскільки позивачка звернулася до суду в межах встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка сплатила 840 грн 80 коп. судового збору, а відтак, з урахуванням вищенаведеного понесені позивачкою судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 4,12-13,76-81,258-261,263-265,273,354 ЦПК УКраїни, суд, -

В и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення задовольнити повністю.

Усунути перешкоди у реалізації права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 у спосіб виселення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання їй іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 понесені нею судові витрати в розмірі 840,80 грн. - за сплачений судовий збір.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть також подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.

Головуючий : Т.М. Вдовиченко