РІШЕННЯ

Іменем України

23.12.2021 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова, у складі:

головуючого судді Мигаль Г.П.

при секретарі судового засідання Максимович М.М.,

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, --

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 коштів.

Позивач позов мотивує тим, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року у справі 465/5134/15-ц стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 71000 (сімдесят одну тисячу) доларів США, що еквівалентно 1 789 200,00 грн. Дане рішення суду є грошовим зобов`язанням, яке Відповідачем не виконується. За неналежне виконання зобов`язань Відповідача, з нього підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь період прострочення зобов`язання, а саме з 10 липня 2017 року по 19 серпня 2018 року, згідно з наведеним розрахунком, який додається до позовної заяви та становить: 834859, 13 (вісімсот тридцять чотири тисячі вісімсот п`ятдесят дев`ять гривень 13 копійок.

Відповідач у відзиві на позов зазначає, що позовні вимоги Позивача стосуються відшкодування матеріальних втрат від прострочення грошового зобов`язання, які він зазнав під час виконавчого провадження від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) за користування чужими коштами в період з 10 липня 2017 року по 19 серпня 2018 року. Визначаючи розмір простроченого Відповідачем грошового зобов`язання в сумі 1 789 200.00 грн. і покликаючись лише на рішення апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року, Позивач допустився помилки, оскільки постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року належну до стягнення з Відповідача суму грошових коштів було зменшено до 567 503.00 грн. Таким чином, сума компенсаційних втрат в розрахунках ОСОБА_2 визначена невірно.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково.

Судом встановлено фактичні обставини справи.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено та вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 кошти в сумі 71 000 доларів США, що еквівалентно 1 789 200 грн. В зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовлено.

Відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м.Львова від 21 квітня 2017 року в частині солідарного стягнення коштів з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення. Вирішено стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 71 000 (сімдесят одну тисячу) доларів США, що еквівалентно 1 789 200 грн. В решті рішення залишено без змін.

Згідно з постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року в частині вирішення первинного позову ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_3 на його користь

71 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 789 200 грн. скасовано. Вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 567 503 грн. В іншій частині рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року залишено без змін.

Відповідно до постанови Львівського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 та його представника задоволено. Ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 19 червня 2019 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поворот виконання рішення задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 в порядку повороту виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року кошти в сумі 1 221 697, 00 грн.

Згідно з наданим Позивачем розрахунком розмір інфляційних витрат та 3% річних за час простроченого грошового зобов`язання становлять 834859,13 грн. з яких:3% річних за користування чужими грошовими коштами за період з 10 липня 2017 року по 19 серпня 2018 року в розмірі - 59 558,00 грн., неустойка (пеня) за кожен день прострочення обчисленої на рівні подвійної облікової ставки НБУ за період з 10 липня 2017 року по 19 серпня 2018 року в розмірі - 598 181,03 грн., та інфляційні втрати за період з 10 липня 2017 року по 19 серпня 2018 року в розмірі - 177 120,10 грн.

Відповідно до розрахунку, наданого представником Відповідача 09 грудня 2020 року останній вважає, що розмір компенсаційних втрат становить 70704,63 грн., з яких 3% річних 18891 грн. та 51813,63 грн. інфляційні втрати.

Частиною 5 ст. 11 ЦК України встановлено виникнення цивільних прав та обов`язків з рішення суду.

Згідно зі ст.ст. 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити грошові кошти на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 липня 2016 року № 6-1946цс15, постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 та постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року справи № 761/4878/16-ц.

Таким чином, за змістом ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування, утримування ним грошових коштів, які належать до сплати кредиторові.

Суд вважає за необхідне зазначити таке - Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Така позиція суду підтверджується правовою позицією викладено у постанові Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати - Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем у розмірі 567503 грн., що підтверджено постановою Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 465/5134/15-ц.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Щодо стягнення пені, то суд виходить з такого.

В постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 904/4156/18 від 10 грудня 2019 року зазначено, що розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

В даному випадку відсутня правова норма, яка б передбачала такого виду санкцію між Позивачем та Відповідачем. У зв`язку із вищевикладеним, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з Відповідача пені необхідно відмовити.

Таким чином, суд доходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 3% річних: 18891 грн. = 567 503,00 x 3 % x 405/365/100 та інфляційних втрат 51 813,63 грн. = 567 503,00 x 1.09130106 - 567 503,00, а всього 70704,63 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так як суд задовольняє позов частково, то з відповідача на користь позивача відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору у розмірі 707,4 грн. (70704,63 грн. х 8348,6 / 834859,13 = 707,4), пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 141,258,259,263-265,273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 70704,63 грн. (сімдесят тисяч сімсот чотири) грн.. 63 коп., що складається з: 51 813,63 грн. - інфляційних втрат та 18891 грн. - 3-х % процентів річних.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 707,4 грн. (сімсот сім ) грн. 40 коп.

В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги,відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 30днів з дня проголошення судового рішення.

Сторони у справі

Позивач ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Суддя Г.П. Мигаль