Головуючий у І інстанції Кузнецов Д.В. Єдиний унікальний номер 264/37/21
Номер провадження 22-ц/804/816/21
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Биліни Т.І.,

Ткаченко Т.Б.,

секретар Сікора М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах якого діє адвокат Ботман Ольга Олександрівна на ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання протиправними та скасувань рішень та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2021 року позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись із позовною заявою до Маріупольської міської ради Донецької області (далі - ММР Донецької області) про визнання протиправними та скасувань рішень та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог зазначали, що рішенням ММР Донецької області № 6/52-5711 від 08 вересня 2015 року їм було надано дозвіл на розробку проектів землеустрою земельних ділянок, однак рішеннями № 7/48-4833 від 24 грудня 2019 року та № 7/50-5055 від 26 лютого 2020 року їм було відмовлено у затверджені проектів землеустрою і наданні дозволу на розробку цих проектів, що на думку позивачів порушує їх права. Просили визнати незаконними зазначені рішення та скасувати їх.

Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 січня 2021 року у відкритті провадження у справі було відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, адвокат Ботман О.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на необґрунтованість та незаконність оскаржуваної ухвали просила її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не звернув уваги на те, що позивачі звернулись до суду із цивільним позовом за захистом своїх особистих майнових інтересів в порядку, передбаченому ст. 16 ЦПК України. Крім того, не погоджується із висновком суду відносно того, що спірні відносини носять публічний характер.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином судовою повісткою та телефонограмою (а.с. 130, 131), адвокат Ботман О.О. просила розглядати справу за її відсутності (а.с. 132-133), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції посилався на те, що Маріупольська міська рада Донецької області під час прийняття спірного рішення про відмову позивачам в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність здійснювала владні управлінські функції як орган місцевого самоврядування, який реалізовує свої контрольні функції у сфері управлінської діяльності, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися.

Звертаючись до Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом позивач керувався тим, що спір пов`язаний із захистом його права власності.

Предметом спору в цій справі є рішення міської ради про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та відмову у затверджені проектів землеустрою. Питання, пов`язаного з визнанням права власності або оренди на земельну ділянку та оспорюванням таких майнових прав інших осіб, у позивача не виникало та в позові не заявлялось.

Відповідно до положень частини п`ятнадцятої статті 123 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду). А відмова особі у наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність в неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.

Тобто, якщо особа звертається до відповідних органів із заявою для отримання в користування земельної ділянки, за результатами розгляду якої ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що:

- положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень;

- положення пункту 1 частини першої статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акту та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Якщо ж особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі за № 280/174/19

Враховучи те, що позивачі звернулися до суду із позовом про захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки в оренду для вирощування хвойних та інших декоративних культур, а не за захистом наявного в них майнового права на цю земельну ділянку, суд першої інстанцій вірно застосував норми права та правильно визначив, що цей судовий спір не має ознак приватноправового і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення апеляційним судом не встановлено, тому оскаржувану ухвалу необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09 березня 2021 року.

Судді В.М. Барков

Т.І. Биліна

Т.Б. Ткаченко