Справа № 127/9949/18
Провадження 6/127/46/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участю секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого авансу,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 в січні 2021 року звернувся до суду із заявою про забезпечення виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого авансу, в якій просить з метою забезпечення виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 11.12.2018 року, якою рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2018 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу в розмірі 1 234 715,62 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 162,40 грн. судового збору та 7 000,00 грн. витрат на правову допомогу; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 215,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, заборонити ОСОБА_2 реєструвати в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, місце проживання осіб, в тому числі з малолітніми та неповнолітніми дітьми, малолітніх та неповнолітніх дітей; вчиняти інші дії щодо квартири АДРЕСА_1 , зокрема: передавати в оренду, суборенду, позичку, інші види оплатного та безоплатного користування третім особам, видавати довіреності щодо квартири, укладати інші договори, в тому числі попередні; заборонити Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради та іншим органам реєстрації місця проживання осіб в місті Вінниці здійснювати реєстрацію місця проживання будь-яких осіб за адресою: АДРЕСА_2 .

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву підтримав, просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 заперечив щодо задоволення заяви.

Державний виконавець підтримав заяву.

Суд, дослідивши вищевказану заяву, приходить до висновку, що в задоволенні заяви необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2018 року у задоволенні позову відмовлено. Судові витрати позивача зі сплати судового збору та на правничу допомогу адвоката залишено без відшкодування. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 400,00 грн. понесених відповідачем судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 11.12.2018 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 28.03.2019 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2018 року скасовано, ухвалено нове судове рішення. Позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму авансу в розмірі 1 234 715,62 грн.; Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 162,40 грн. судового збору та 7 000,00 грн. витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 215,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. Дане рішення набуло законної сили.

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою посилаючись на ч. 6 ст. 431 ЦПК України, відповідно до якої за заявою особи, на користь якої ухвалено рішення, суд з метою забезпечення виконання рішення суду може вжити заходів, передбачених статтею 150 цього Кодексу.

Стаття 431 ЦПК України передбачає звернення стягнення судових рішень до виконання та відноситься до розділу яким передбачено процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

17.04.2019 року Замостянським відділом державної виконавчої служби м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області відкрито виконавче провадження (реєстраційний номер виконавчого провадження: 58926511).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зауважує та звертає увагу заявника, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення виконання рішення суду, суд бере до уваги інтереси не тільки стягувача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, а саме порушать право на отримання житла.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги те, що заявником у своїй заяві належно не обґрунтовано необхідності забезпечення виконання рішення, а саме: не обґрунтовано та не представлено доказів необхідності застосування обраного заходу забезпечення виконання рішення суду, а також не представлено суду дійсних на момент звернення до суду із даною заявою того, що відповідач (боржник) вчиняє дії, які б утруднювали або робили неможливим виконання рішення у порядку, який передбачений законодавством.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, інтересів держави.

Згідно норми, викладеної в с. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, процесуальний закон вимагає, щоб у позовні й заяві позивач, з поміж іншого, довів наявність у нього законних прав, які він вважає порушеними та обґрунтував свою належність до суб`єктів правовідносин, в яких порушені його права.

Статтею 5 ЦПК України визначено способи захисту, які застосовуються судом. Згідно вимог наведеної норми здійснюючи правосуддя. Суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст. 16 ЦК України. Згідно якої такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове викання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Враховуючи вище викладене, заявником ОСОБА_1 обрано не вірний спосіб захисту.

Крім того, у разі порушення рішенням чи бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення прав чи свобод стягувача, він може звернутися до суду із скаргою в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, що передбачено розділом VII ЦПК України.

За наведених вище обставин, суд вважає, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 необхідно відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 150, 258-260, 431 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сплаченого авансу відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя