Справа №442/6258/15-ц
Провадження №2/442/11/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2021 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Крамара О.В.

з участю секретаря - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

11.09.2015 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому, враховуючи заяву про зміну підстав позову від 20.01.2021 просить визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обгрунтовує тим, що 09.11.1995 між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано 15.05.2006. За час шлюбу у подружжя народилось двоє синів: ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 - 19.07.2000 року.

Під час шлюбу в грудні 2000 року сторони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Постановою Львівського апеляційного суду від 03.09.2019, якою залишено без змін рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 03.09.2019 у справі №442/8047/16-ц, яким задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

14.09.2015 ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження у справі.

25.10.2015 ухвалою суду провадження у справі зупинено.

30.09.2016 ухвалою суду відновлено провадження у справі.

11.05.2017 ухвалою суду провадження у справі повторно зупинено.

21.01.2021 ухвалою суду цивільну справу призначено до підготовчого судового засідання.

05.03.2021 відповідач ОСОБА_2 подала зустрічний позов, який ухвалою суду від 05.03.2021 об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Позивач за зустрічним позовом просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити частково. Визнати за нею в порядку поділу майна право власності на спірну квартиру в розмірі 3/4.

В позовній заяві посилається на те, що її частка в у даній квартирі є більшою, оскільки вона придбала таку за власні кошти, а саме: 18.12.2000, у переддень купівлі квартири, позичила 7000,00 грн. у ОСОБА_6 . Крім того, разом з ОСОБА_7 у спірній квартирі проживають спільні діти позивача та відповідача, на утримання яких ОСОБА_1 на протязі років надавав кошти в примусовому порядку на підставі судових рішень. Основний догляд за синами здійснювала матір за свої кошти.

Також ОСОБА_2 стверджує, що ОСОБА_1 безпосередньо не брав участь в купівлі квартири, так як у період з 1998 по 2001 не був працевлаштований, а тому рішення суду про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя є формальним.

У відзиві на зустрічний позов ОСОБА_1 просить зустрічний позов залишити без задоволення, вважаючи такий безпідставним.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом заявлені вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві та просив суд їх задоволити. Заявлений зустрічний позов не визнає, вважає такий необґрунтованим та безпідставно поданим, оскільки не ґрунтується на жодних правових підставах.

Представник відповідача за первісним позовом позовні вимоги ОСОБА_1 визнав частково з підстав викладених у зустрічній позовній заяві. Щодо зустрічного позову то просить такий задоволити оскільки такий підставно поданий та ґрунтується на вимогах закону.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 , у задоволенні позову ОСОБА_1 просить відмовити, а позов ОСОБА_2 задоволити.

Допитані в якості свідків спільні діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , пояснили суду, що постійно проживають з матір`ю. Після розлучення батько не брав участі у їхньому вихованні, не приходив та не вітав їх на дні народження, не дзвонив, роль батька фактично виконував і продовжує виконувати ОСОБА_3 . Щодо матеріального утримання, то зі слів матері знають, що ОСОБА_1 надавав кошти лише на підставі судових рішень про стягнення аліментів.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що зі слів ОСОБА_11 їй відомо, що ОСОБА_1 ніколи ніде не працював, такі покази свідка ОСОБА_12 суд оцінює критично та не бере до уваги

Перевіривши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до ч. 3. ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що 09.11.1995 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який розірвано 19.05.2006, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 19.12.2000 року ОСОБА_13 продала, а ОСОБА_14 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.11.2018 у справі №442/8047/16-ц задоволено позов ОСОБА_1 та визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вказане рішення постановою колегії суддів судової палат з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 03.09.2019 залишено без змін.

Судом першої інстанції встановлено, а суд апеляційної істанції погодився, що оскільки спірна квартира придбана в період шлюбу позивача та відповідача, тому, в силу приписів ст.16 Закону України «Про власність» та ст.ст.22, 28 КпШС України (чинні станом на 19.12.2000) у подружжя виникло право спільної сумісної власності, відповідно, і право позивача на відповідну частку у цій квартирі.

Вказані обставини мають преюдиційне значення в силу положень частини 4 статті 82 ЦПК України при розгляді цієї справи.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з тим, як вбачається із ч.2 та ч.3 вказаної статті при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Верховний Суд України у п.30 постанові пленуму від 21.12.2007 №11 дублює положення ч.2 та ч.3 ст.70 СК України, при цьому вказує, що рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Крім визнання рішенням суду від 20.11.2018 у справі №442/8047/16-ц квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивач за первісним позовом не надав жодних доказів, які б спростовували доводи позивача за зустрічним позовом.

Суд, відступаючи від рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, враховує обставини справи.

Одним з доводів ОСОБА_2 щодо більшої частки у спірній квартирі є те, що діти проживають з нею. Проживання дітей з позивачем, враховуючи правову позицію Верховного Суду України у постанові від 24.09.2020 в справі №570/685/19, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя, а наявність інших обставин позивачем не доведено.

Однак, на думку суду, у даній справі з поданих сторонами доказів, факт проживання дітей з матір`ю є однією із доведених відповідачем за первісним позовом обставин, за яких можливе відступлення від рівності часток подружжя.

Крім того, суд враховує, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.09.2003 у справі №2-3003 з ОСОБА_1 стягувались аліменти на утримання синів.

16.12.2015 Дрогобицьким міськрайонний судом Львівської області у справі №442/5516/15-ц змінено розмір аліментів та вирішено стягувати з ОСОБА_1 , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_15 в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України).

Обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. У разі їх ухилення від його виконання аліменти можуть стягуватись за рішенням суду. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття.

Той факт, що матеріальне забезпечення на синів стягувалось з батька в судовому порядку, свідчить про його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків добровільно. Також суд враховує покази повнолітніх синів, які заперечили участь батька у їхньому забезпечені та вихованні. Отож, основний тягар утримання дітей, один з яких на час звернення ОСОБА_1 в суд, був неповнолітнім, покладено на матір.

Крім цього, позивач за зустрічним позовом вказує на придбання спірної квартири за свої власні кошти, а саме: отримані в позику та від продажу квартири, отриманої за договором довічного утримання.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 27.02.2018 задоволено позов ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_2 кошти за договором позики (розписки) від 18.12.2000 в розмірі 7000 грн.

Колегією суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 27.09.2018 вказане дане рішення залишено без змін.

Представник позивача за первинним позовом вказує на висновок апеляційного суду від 27.09.2018 щодо невстановлення рішенням суду першої інстанції використання ОСОБА_16 позичених у ОСОБА_6 коштів саме на придбання квартири АДРЕСА_1 . Однак, суд першої інстанції розглядав порушення умов договору позики з підстав несвоєчасного виконання зобов`язання щодо повернення коштів, апеляційний суд переглядав вказане рішення у зв`язку з поданою ОСОБА_1 апеляційною скаргою, так як вважав, що його права та обов`язки порушено. Судом апеляційної інстанції не взято до уваги доводи ОСОБА_1 , оскільки оскаржуваним рішенням питання про його права та обов`язки не вирішувалось. Апеляційним судом зазначено, що оскаржуваним рішенням не встановлено, що позичені у ОСОБА_6 кошти використано відповідачем в інтересах сім`ї.

Так як, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 27.02.2018 вирішувалось питання порушення зобов`язання за договором позики, а саме строку повернення грошових коштів, а не питання спрямованості отриманих за договором коштів, доводи представника позивача за первісним позовом щодо вказаної обставини судом не беруться.

В той же час, Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області від 20.11.2018, яким визнано спірну квартиру спільною сумісною власністю, факт отримання ОСОБА_2 коштів у позику не визнано безумовною підставою для визнання майна її особистою власністю.

Однак, вирішуючи питання про відступлення від рівності часток подружжя у даній справі, суд приходить до висновку, що наявність власних грошових коштів у ОСОБА_2 в розмірі 7000,00 грн. на час купівлі квартири АДРЕСА_1 під час шлюбу, може бути обставиною, яка враховується в даній ситуації.

Крім цього, судом встановлено, що 22.08.1997 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , укладено договір довічного утримання на квартиру, посвідченого державним нотаріусом Дрогобицької державної нотаріальної контори Мойсеєнко В.П. за №1-1973, серія НА0644668, відповідно до умов якого ОСОБА_17 передала у приватну власність ОСОБА_14 приватизовану квартиру АДРЕСА_2 . ОСОБА_14 зазначену квартиру приймає і зобов`язується надавати ОСОБА_17 довічне матеріальне утримання.

Згідно ст..744 ЦК України за договором довічного утримання одна сторона передає другій стороні у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужував та набувач. Згідно ч.2 ст.176 ЦК України якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна.

На підставі аналізу вказаних норм законодавства Верховний Суд України в постанові від 13.04.2016 по справі №6-2891цс15 вказав, що визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання, укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем. У вказаному договорі довічного утримання набувачем була лише ОСОБА_16 .

Отже, за час шлюбу ОСОБА_2 належали певні матеріальні кошти, нерухоме майно, договір довічного утримання та розписка про отримання грошей у позику укладались під час шлюбу, а після розірвання шлюбу основний тягар утримання дітей покладено на неї, так як сини проживали і проживають з матір`ю. ОСОБА_1 жодними доказами не довів свою більшу участь в придбанні чи утриманні спірного майна, та й взагалі не подав жодних доказів про свої доходи.

За таких обставин, на підставі дослідження матеріалів справи та доводів сторін, суд приходить до висновку, що майно подружжя підлягає поділу, однак, враховуючи доводи позивача за зустрічним позовом та недоведеність позовних вимог позивача за первісним позовом, наявні обставини для відступлення від засади рівності часток подружжя при поділі спільної квартири, так як потреба відповідача за первісним позовом у більшій частці на квартиру є доведеною.

Щодо витрат сторін по оплаті судового збору, то суд прийшов до переконання, що такі фактично одинакові, а тому відшкодуванню однією стороною іншій не підлягають

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволити частково.

Визнати в порядку поділу майна за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , розміром 1/4 (одна четверта частини) квартири.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволити.

Визнати в порядку поділу майна за ОСОБА_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , розміром 3/4 (три четвертих частини) квартири.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення складено 23.03.2021 року.

Суддя Крамар О.В.