Провадження № 2/752/1263/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 листопада 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 .

Останній мотивувала тим, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 30.11.2007 року, справа про розірвання якого на момент звернення з даним позовом перебуває на розгляді у Голосіївському районному суді м. Києва. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, у період шлюбу ними придбана квартира АДРЕСА_1 . Згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто.

Тому, просила поділити майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , та виділити їй у власність 75% останньої, з огляду на інтереси малолітньої дитини, яка залишається проживати із нею.

13.01.2020 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 , мотивований тим, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана під час шлюбу з ОСОБА_1 , проте, за його особисті кошти, отримані від реалізації належного йому на праві особистої власності майна: земельної ділянки, проданої за 278 536,00 грн., садового будинку, проданого за 124 784,00 грн. та квартири, проданої за 511 552,00 грн.

Крім того, вказав, що джерелом коштів, необхідних для придбання спірної квартири, не міг бути прибуток подружжя, оскільки на момент купівлі квартири АДРЕСА_1 - 05.07.2012 року ОСОБА_1 перебувала у декретній відпустці, отримуючи незначну соціальну допомогу, а він мав нерегулярний та незначний заробіток. До того ж, всі кошти витрачались на введення домашнього господарства та утримання сина.

Зазначив, що спірна квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності, є його особистою приватною власністю, а тому просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а його зустрічний позов про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю - задовольнити.

Ухвалою від 10.10.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 22.01.2020 року (а.с. 96).

22.01.2020 року підготовче засідання відкладено на 21.04.2020 року (а.с. 132-133).

21.04.2020 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 14.09.2020 року (а.с. 145).

14.09.2020 року прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом, підготовче засідання відкладено на 15.02.2021 року (а.с. 150-151).

15.02.2021 року підготовче засідання відкладено на 15.06.2021 року (а.с. 170-171).

Ухвалою від 15.06.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд справи на 18.11.2021 року (а.с. 179).

25.09.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 на зустрічний позов, в котрому остання не погодилась із останнім та просила відмовити у його задоволенні з безпідставністю та недоведеністю (а.с. 155-158).

Відповідь на відзив не надходила.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Левшунов Д.С. первісний позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Горобівський І.Г. проти первісного позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов просив задовольнити, виходячи з обставин, викладених у ньому та уточненнях до нього.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 30.11.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис № 2581 (а.с. 28).

Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 (а.с. 29).

05.07.2012 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого за погодженням сторін продаж предмета договору вчиняється за 651 185,00 грн. (81 500,00 доларів США), з яких 479 400,00 грн. (60 000,00 доларів США) сплачено покупцем до підписання цього договору, а решту еквівалент 21 500,00 доларів США покупець зобов`язується сплатити продавцю до 31.12.2012 року (а.с. 31-33).

24.07.2012 року ОСОБА_4 заявою про повний розрахунок, посвідченою ПН КМНО Сергеєвим О.О. за реєстровим № 749, підтвердив про отримання повного розрахунку за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.07.2012 року (а.с. 34).

Також, судом встановлено та вбачається з матеріалів справим, що 07.03.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0602 га, кадастровий номер :90:834:0006, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за умовами якого ОСОБА_2 , котрому вказана земельна ділянка належала на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 131164, виданого 27.05.2005 року ГУ земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) на підставі договору дарування земельної ділянки від 15.02.2005 року за реєстровим № 5-998 (ВВТ № 716636), за 278 536,00 грн. дану земельну ділянку передано у власність покупця (а.с. 111, 113).

02.12.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено попередній договір, за умовами якого ОСОБА_2 бажає продати, а покупець бажає набути у власність нерухоме майно - літній садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . На підтвердження своїх намірів ОСОБА_5 передала ОСОБА_2 24 120,00 грн. (3 000,00 доларів США) (а.с. 112, 114).

07.03.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу за ціною 124 784,00 грн. літнього садового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ) (а.с. 149).

24.07.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , належної продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21.07.1993 року за реєстровим № 3с-659, за умовами якого вказана квартира за ціню в розмірі 511 552,00 грн. (64 000,00 доларів США) перейшла у власність покупця (а.с. 137-138).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною п. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція ст. 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:

1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя може виключатися в разі набуття такого майна за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Спростовуючи поширення на квартиру АДРЕСА_1 правового режиму спільного сумісного майна подружжя, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами, посилаючись на те, що зазначену квартиру набуто кошти, що були виручені від продажу належного йому на праві особистої власності майна: земельної ділянки, проданої за 278 536,00 грн., садового будинку, проданого за 124 784,00 грн. та квартири, проданої за 511 552,00 грн.

Так, дійсно, судом було встановлено, що ОСОБА_2 на праві особистої власності, належали земельна ділянка площею 0,0602 га, кадастровий номер :90:834:0006, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 131164, виданого 27.05.2005 року ГУ земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) на підставі договору дарування земельної ділянки від 15.02.2005 року за реєстровим № 5-998 (ВВТ № 716636), літній садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ) на підставі договору дарування від 15.02.2005 року за реєстровим № 5-996 та квартира АДРЕСА_4 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21.07.1993 року за реєстровим № 3с-659.

Як встановлено, земельна ділянка площею 0,0602 га, кадастровий номер :90:834:0006, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та літній садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , були відчужені 07.03.2012 року, тобто за 4 місяці до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, за ціною у загальній сумі 403 320,00 грн., в той час як згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.07.2012 року за погодженням сторін продаж предмета договору вчиняється за 651 185,00 грн. (81 500,00 доларів США), з яких 479 400,00 грн. (60 000,00 доларів США) сплачено покупцем до підписання цього договору.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 на запитання суду не зміг пояснити, за який рахунок була внесена сума 479 400,00 грн., останній не зміг підтвердити належними та допустимими доказами, що отримані від реалізації земельної ділянки та садового будинку кошти в повному обсязі були витрачені на придбання спірної квартири, а також джерело походження решти суми - 76 080,00 грн. (479 400,00 грн. - 403 320,00 грн.). Так само представник ОСОБА_2 не зміг пояснити та підтвердити належними та допустимими доказами вказаних обставин з точки зору позиції відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним про те, що джерелом коштів, необхідних для придбання спірної квартири, не міг бути прибуток подружжя, оскільки на момент купівлі квартири АДРЕСА_1 - 05.07.2012 року ОСОБА_1 перебувала у декретній відпустці, отримуючи незначну соціальну допомогу, а ОСОБА_2 мав нерегулярний та незначний заробіток, а всі зароблені кошти витрачались на ведення домашнього господарства.

ОСОБА_2 не доведено доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, що спірна квартира придбана саме за рахунок тільки належних йому особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, через що він є її єдиним власником.

Також в судовому засіданні було встановлено й не заперечено представником ОСОБА_2 про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири ним як одним з подружжя було укладено в інтересах сім`ї, а не для його особистих потреб, з метою поліпшення житлових умов через народження сина, оскільки подружжя ОСОБА_1 до придбання спірної квартири разом проживали в однокімнатній квартирі АДРЕСА_4 , котра 24.07.2012 року була відчужена ОСОБА_2

Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 року зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, суд надходить до висновку про те, що ОСОБА_2 не спростував презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За таких обставин, суд надходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, та, виходячи з того, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, надходить до висновку про задоволення первісного позову частково, а саме: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

При цьому посилання ОСОБА_1 на те, що за нею має бути визнано 75% спірної квартири з огляду на те, що проживання дітей з позивачем ОСОБА_1 , само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного будинку, позивачем ОСОБА_1 не доведено (постанова Верховного Суду від 02.03.2020 року у справі № 448/1722/16-ц (провадження № 61-22380св19).

Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12-13, 77-81, 200, 206, 207, 211, 228, 235, 258-259, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко