Пр.№ 2/155/118/21
Справа № 155/86/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м.Горохів

Горохівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Адамчук Г.М.

при секретарі судових засідань Ревуцької М.В.,

за участю: представник позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Веремчука В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань Горохівського районного суду в м.Горохів Волинської області справу за позовом ОСОБА_2 до Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області про визнання недійсним та скасування рішення сесії Угринівської сільської ради Горохівського району Волинської області №8/8 від 20.07.2016 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться в межах населеного пункту с.Угринів Горохівського району ОСОБА_3 орієнтованою площею 0,15 га, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 .

Свій позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Позивач є спадкоємцем майна ОСОБА_4 за законом п`ятої черги, прийняв спадщину після смерті діда та звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Однак рішенням сесії Угринівської сільської ради №8/8 від 20.07.2016 року ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться в межах населеного пункту с.Угринів Горохівського району, орієнтовною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , всупереч тому, що на даній земельній ділянці знаходиться вищевказаний житловий будинок, спадкоємцем якого є позивач. На думку позивача, рішення сесії є незаконним, так як на спірній земельній ділянці знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і дана земельна ділянка площею 0,25 га була надана у користування ОСОБА_4 . Згідно ч.5 ст.158 , ч.1 ст.155 Земельного кодексу України позивач просить визнати недійсним та скасувати вищевказане рішення сесії Угринівської сільської ради.

Ухвалою від 11.02.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 05.09.2019 року призначено судову будівельно-технічну експертизу , провадження зупинено.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2019 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 21.11.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалами суду від 04.03.2020 року, від 21.09.2020 року, від 23.11.2020 року, розгляд справи було відкладено.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю, ствердила факти, наведені в позовній заяві, крім того пояснила, що позивач звертався в сільську раду із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, однак йому було відмовлено, так як ОСОБА_3 перший звернувся із даною заявою.

Представник відповідача Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області в судове засідання не з`явився, однак скерував до суду заяву в якій позовні вимоги визнав.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, зважаючи на те, що рішення сесії Угринівської сільської ради №8/8 від 20.07.2016 року, яким ОСОБА_3 лише надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться в межах населеного пункту с.Угринів Горохівського району, жодним чином не впливає на права позивача. Після розробки проекту землеустрою ОСОБА_3 подано його на затвердження, однак вирішення цього питання було призупинено у зв`язку із наявністю спору. Виготовлений проект землеустрою без його затвердження в сільській раді, не надає право власності на земельну ділянку і не впливає на інтереси позивача. Крім того, представник третьої особи зазначив, що житлового будинку на спірній земельній ділянці немає, а ОСОБА_3 користувався ділянкою з 2005 року.

Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

Із довідки Городищенської сільської ради №101 від 23.03.2018 року вбачається, що ОСОБА_4 , 1942 року народження, який проживав по АДРЕСА_1 користувався земельною ділянкою загальною площею 0,25 га, яка знаходиться в межах населеного пункту с.Угринів Горохівського району згідно Земельної-кадастрової книги.

Із довідки Городищенської сільської ради №106 від 28.03.2018 року вбачається, що згідно запису у погосподарській книзі записано ОСОБА_6 , а фактично - ОСОБА_4 , являється одна і та ж людина.

Із архівного витягу з рішення Угринівської сільської ради Горохівського району від 09 квітня 1996 року №5/2 «Про матеріали інвентаризації землі, що є у користуванні», виданого державним архівом Волинської області 23.06.2017 року №2027/01.20 (а.с.16) вбачається, що сільська рада вирішила згідно матеріалів по інвентаризації землі, що є у користуванні громадян затвердити виявлену різницю та оприбуткувати її в земельно-кадастровій книзі. Звіт по інвентаризації присадибних ділянок, с.Угринів за №156 значиться ОСОБА_6 , за яким рахується по шнуровій книзі 0,08 га, фактично є в наявності 0,25 га, різниця - 0,17 га.

Із архівного витягу з рішення виконавчого комітету Угринівської сільської ради Горохівського району від 29 травня 2000 року №11 «Про оформлення права власності на житлові будинки на території сільської ради», виданого державним архівом Волинської області 12.06.2017 року №1899/01.20 (а.с.17) вбачається, що виконком сільської ради вирішив надати право на оформлення права власності на житлові будинки на території сільської ради згідно з погосподарськими книгами №№1-4 за 1996 -2000 роки, в списку громадян №141 значиться ОСОБА_6 .

Із архівної довідки, виданої 12.04.2019 року №16/11-02 архівним відділом Горохівської районної державної адміністрації Волинської області (а.с. 44) вбачається, що в погосподарських книгах за 1967-1970 роки, за 1971 -1973 роки, 1974 - 1976 роки, 1977 -1979 роки в с.Угринів Угринівської сільської ради народних депутатів трудящих Горохівського району під №20 значиться господарство ОСОБА_7 , разом з ним, крім інших членів сім`ї, проживав син ОСОБА_6 . Користувались земельною ділянкою площею 0,51 га станом на січень 1944 року, мали хату побудовану в 1953 році, хлів - в 1953 році, погріб - в 1953 році.

Із архівного витягу з рішення виконавчого комітету Угринівської сільської ради Горохівського району від 04 жовтня 1995 року №19 «Про найменування вулиць села Угринів та присвоєння нумерації будинкам», виданого 20.06.2017 року №1993/01.20 (а.с.45) вбачається, що виконком сільської ради вирішив найменувати вулиці села Угринів в слідуючому порядку: АДРЕСА_2 - ОСОБА_6 .

Із технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна вбачається, що по АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок А1 , загальною площею 24,5 кв.м., з них житлова - 14.3 кв.м., допоміжна - 10.2 кв.м. та льох.

Із копії позовної заяви від 11.05.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 звернувся із позовом до Городищенської сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами , що знаходиться по АДРЕСА_1 , після померлого ОСОБА_4 .

Із відповіді Городищенської сільської ради від 07.03.2019 року №88/01.09.2-19 на запит адвоката Веремчука В.В. вбачається, що при обстеженні та огляді наявних житлових будівель, що знаходяться за адресою в АДРЕСА_1 , житловий будинок відсутній, розміщена господарська споруда.

Згідно висновку №640/5 судової будівельно-технічної експертизи від 21.10.2019 року судового експерта Серединського О.А. , (а.с.50-56) наявна будівля по АДРЕСА_1 по своєму функціональному призначенню є господарською - хлівом.

Із витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №49190573 вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 заведена спадкова справа 21.09.2017 року.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 8 лютого 2018 року у справі №155/2152/17 ОСОБА_2 надано додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини в два місяці для прийняття спадщини, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після померлого ОСОБА_4 .

Із рішення сесії сьомого скликання Угринівської сільської ради Горохівського району Волинської області №8/8 від 20.07.2016 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» вбачається, що керуючись ст..12,118 ЗКУ, п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст..50 ЗУ «Про землеустрій» вирішено надати дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок , які знаходяться в межах населеного пункту с.Угринів: ОСОБА_3 орієнтовною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд АДРЕСА_1 . Вищевказаним рішенням громадянам розробити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою та подати його на затвердження до сільської ради.

Із досліджених документів і пояснень сторін вбачається, що проект землеустрою не був затверджений сільською радою.

В частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст з поміж іншого належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. (частина перша статті 116 ЗК України).

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Згідно ч.8 ст.118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідно до ст.50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Вказане свідчить, що відповідна рада за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має право вчинити лише такі дії, а саме: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати мотивовану відмову у його наданні, з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України.

Перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, при цьому зобов`язує орган місцевого самоврядування у випадках прийняття рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Крім того, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування. Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки дозвіл не є правовстановлюючим актом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 10 грудня 2013року у справі № 21-358а13 і від 07 червня 2016 року у справі № 21-1391а16, а також Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17 і від 25 вересня 2019 року у справі № 145/693/16-ц.

Скасування рішення про надання відповідного дозволу не є порушенням речового права, якщо тільки немає обставин, які свідчать про наявність у цієї особи або інших заінтересованих осіб речових прав щодо такої земельної ділянки.

Аналогічні позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 206/47125/17 (касаційне провадження № 14-96цс19).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно із частиною першою статті 22 ЗК України (в редакції 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені статтею 23 ЗК України 1990 року, відповідно до якої право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Проте дію цієї статті зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок". Пунктом 3 вказаного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, пунктом 3 названого Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку, що позивач не довів своє належне землекористування саме спірною земельною ділянкою, що по АДРЕСА_1 , у нього відсутнє зареєстроване речове право на таку, за вказаною адресою житловий будинок відсутній, з часу смерті спадкодавця із 2005 року позивач самостійно не звертався та не виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), згідно архівного витягу з рішення Угринівської сільської ради за ОСОБА_6 рахується по шнуровій книзі 0,08 га, фактично в наявності 0,25 га., різниця 0,17 га, із довідки про наявність земельної ділянки вказано, що земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту с.Угринів Горохівського району, а з витягу із рішення виконавчого комітету від 04 жовтня 1995 року №19 вбачається, що житловий будинок ОСОБА_6 по АДРЕСА_2 , а тому мотиви позовної заяви про порушення оскаржуваним рішенням саме його прав, як землекористувача, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , є безпідставними. Крім того, надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не означає позитивного рішення про надання її у власність, оскільки в органу місцевого самоврядування не було законних підстав для відмови в наданні третій особі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, то відтак відсутні підстави для визнання оскаржуваного рішення недійсним.

Тому, аналізуючи зібрані по справі докази та наведені правові норми, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, в зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.2,11,16,21, ЦК України, 12, 118, 152 ЗК України, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 259, 264-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Горохівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , с.Угринів Волинська область, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач: Городищенська сільська рада, с.Городище Луцького району Волинська область, .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , с.Угринів Волинська область, реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий.

Повний текст рішення виготовлено 04 березня 2021 року.

Головуючий