КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5064/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі:

Суддя - доповідач: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

Розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Чекарьова Євгена Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року , постановлене суддею Фроловою І.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про стягнення моральної шкоди,

У С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Свій позов мотивувала тим, що 30.07.2019 р. до неї на зйомну квартиру вломилися люди, які не представилися , однак сказали, що вони з поліції. На прохання позивача показати документи ніхто не дав роздивитися посвідчення. Поліцейські пояснили, що проводять слідчий експеримент, метою якого є доведення факту надання позивачем сексуальних послуг. Позивачка зауважує, що у неї відібрали мобільний телефон та почали погрожувати розповсюдженням у соціальних мережах інформації про її начебто протиправну діяльність. Крім того, позивач стверджує що під тиском підписала дозвіл на огляд квартири. Поліцейські вилучили у позивача заздалегідь ідентифіковані засоби - грошові купюри, по двісті гривень, загалом 10 купюр. Поліцейські забрали з її сумки п`ять тисяч гривень. При цьому вони продиктували їй заяву про те, що вона ніби-то добровільно віддає їм гроші у розмірі чотирьох тисяч гривень і чеки від КБ «Приватбанк». Згодом всі вилучені речі позивачу (крім 2000 гривень - ідентифіковані грошові купюри) були повернуті, відповідно до ухвали суду, якою слідчому було відмовлено у задоволенні клопотань щодо накладання арешту на тимчасово вилучене майно, а саме: два мобільні телефони, сім карта, 2 тис. грн., презерватив, волога серветка). Згідно другої ухвали позивачу повернули 4 тисячі гривень і два чеки КБ «Приватбанк». Таким чином позивач вважає, що має право на компенсацію моральної шкоди, оскільки на думку позивача дії поліцейських були незаконними. Вилучені у неї мобільні телефони містили інформацію особистого характеру і позивач постійно хвилювалася, про те, щоб дані які містилися в пам`яті телефону не були поширені в мережі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, представник позивача подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвали нове рішення, яким стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України відшкодування моральної шкоди на користь позивача у розмірі 30 000 грн. шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду, мотивуючи тим, що оскаржуване рішення необґрунтоване та незаконне, незаконна виїмка речей позивача та обшук під виглядом огляду приміщення підпадають під дію Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач переживає стрес, що позначається на її здоров`ї.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За положенням ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів незаконність дій відповідачів, завдання позивачу моральної шкоди, не обґрунтовано її розмір, причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідачів.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у процесуальному статусі свідка у кримінальному провадженні №0000413 від 10.12.2018 р., відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень. Кримінальне провадження перебуває на розгляді Шевченківського районного суду міста Києва, справа №752/22876/19 по обвинуваченню ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за ч.2 ст. 302, ч.2 ст. 303 КК України (Створення або утримання місць розпусти і звідництва, Сутенерство або втягання особи в заняття проституцією), яке досі триває.

Встановлено, що відповідно до ухвал Шевченківського районного суду міста Києва від 08.08.2019 р. по справам №761/30091/19 та 761/30093/19 було частково відмовлено та відмовлено повністю відповідно, у задоволенні клопотань про накладання арешту на тимчасово вилучене майно ОСОБА_1 . Зазначені дії вживалися в межах досудового розслідування (№0000413 у ЄРДР). Тобто суд не погодився із вилученням і подальшим арештом майна позивача, повернувши вилучене тимчасово майно в рамках зазначеного досудового розслідування.

За ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами, діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Отже, обов`язковою умовою застосування цієї норми закону є завдання посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування шкоди при здійсненні нею своїх повноважень.

Для настання відповідальності за вказаними нормами необхідно, щоб дії або бездіяльність були незаконними.

Незаконними ж діяннями вважають діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідно до ст.. 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень .

Позивач не надала суду доказів того, що дії представника відповідача щодо неї були неправомірними. Як вбачається із матеріалів справи, позивач надавала згоду на огляд квартири та її речей. Доводи позивача про те, що вона була змушена надавати таку згоду не доведені нею.

Та обставина, що відповідно до ухвал Шевченківського районного суду міста Києва від 08.08.2019 р. по справам №761/30091/19 та 761/30093/19 було частково відмовлено та відмовлено повністю у задоволенні клопотань про накладання арешту на тимчасово вилучене майно ОСОБА_1 не свідчить про неправомірність дій працівників поліції в розумінні цивільно-правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовувала діями слідчого, вважаючи їх незаконними, однак в матеріалах справи не міститься доказів незаконності дій відповідача.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Чекарьова Євгена Володимировича в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 15 березня 2021 року

Суддя - доповідач:

Судді: