Справа № 307/1534/20
Провадження № 2/307/1010/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарі Юсип В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна. В позовній заяві представник зазначив, що 17 вересня 1992 року між позивачкою та відповідачем укладено шлюб, який було розірвано 23.05.2017 року, що стверджується рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області. Під час шлюбу подружжям було спільно нажите майно, а саме: 27 лютого 2009 року збудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , введений в експлуатацію та зареєстроване право власності на домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 05.02.2009 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №211139454 від 02.06.2020 року. Також придбана земельна ділянка, площею 0,017 га за адресою: АДРЕСА_1 та збудований на ній дачний будинок (відомості не внесені до реєстру прав власності); придбаний автомобіль марки «Шкода Октавія», державний номерний знак НОМЕР_2 . 23 травня 2017 року шлюб був між сторонами був розірваний Тячівським районним судом Закарпатської області. Вказане рішення набуло законної сили 02.06.2017 року. Під час будівництва спірного будинку між позивачем та відповідачем була досягнута згода, що оформлення документів на спірне майно буде здійснюватися на ім`я відповідача з метою спрощення процедури оформлення таких документів. Після розірвання шлюбу відповідач забрав усі документи, що підтверджують право власності на спільно нажите майно. На даний момент відповідачем не визнається право власності позивача на спірне майно. Придбане позивачем та відповідачем майно не являється речами індивідуального користування, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки позивачем та відповідачем не визначена домовленість в будь-якій формі щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю та не укладався шлюбний договір, частки належного їм майна, що придбане під час шлюбу, є рівними, тобто по Ѕ частки кожному.

Просить поділити майно, що належить на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна - 26351805, Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,017 га та на Ѕ частину розміщеного на ній дачного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а також стягнути судові витрати з відповідача на користь позивача.

Відповідач ОСОБА_2 надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вважає позовну заяву безпідставною, необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Позивачкою надано перелік майна, яке на її думку було придбане в процесі шлюбу за спільні кошти і на частку якого вона має право. Так, предметом позову є домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яке підтверджено свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 , видане виконкомом Широколузької сільської ради, Тячівського району, Закарпатської області 05.02.2009 року; земельна ділянка, площею 0,017 га. за адресою: АДРЕСА_2 та збудований на ній дачний будинок; автомобіль марки «Шкода Октавія», державний номерний знак НОМЕР_2 . Вважає, що на жоден з перерахованих позивачкою видів майна вона не має права з наступних підстав. На початку 90-х років минулого століття він працював у північних областях Радянського Союзу, зокрема в Удмурдській області Російської Федерації. Він отримував заробітну плату, яка значною мірою перевищувала середній заробіток по країні. Там він познайомився зі своєю майбутньою дружиною ОСОБА_4 . На час їхнього знайомства позивачці ледве виповнилось 17 років. Вона не мала ні спеціальності, ні будь-яких заробітків та майна взагалі. На початку 1992 року відповідачка приїхала у с. Широкий Луг, Тячівського району, Закарпатської області, де 17 вересня 1992 року був зареєстрований між ними шлюб у виконавчому комітеті Широколузької сільської ради Тячівського району, Закарпатської області. В шлюбі в них народилося двоє дітей. Тривалий час його дружина не змінювала своє громадянство і була громадянкою Російської Федерації. В Україні вона не мала постійного місця роботи, а займалася доглядом та вихованням дітей. Обов`язок забезпечувати сім`ю матеріально був повністю покладений на нього. Він постійно перебував на роботах в м. Києві та за межами України. Так як у них власного житла не було, вони проживали у будинку його батьків. В цей час він за допомогою батьків займався будівництвом будинку, де мали б можливість проживати вони з дітьми та його батьки. 23.05.2017 року шлюб між ним та позивачкою було розірвано. Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , було збудовано на земельній ділянці, яка була передана під забудову його батькам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . На вищевказаній земельній ділянці у 50-х роках минулого століття батьками був збудований будинок, в якому вони проживали разом з дітьми. Він є наймолодший син в сім`ї, а тому залишився проживати з батьками та доглядати їх до дня смерті. Так як батьківський будинок за своїми розмірами та технічним станом був не придатний для проживання чотирьох дорослих та двох маленьких дітей, йому було запропоновано збудувати новий будинок на території батьківського дворища. Крім того, батько тривалий час збирав будівельні матеріали (цеглу, дерево та інше) ще задовго до початку будівництва. Щоб не мати в подальшому проблем з оформленням спадщини, ними було прийнято рішення про реєстрацію права власності на його ім`я. В позовній заяві зазначено, що під час будівництва спірного будинку між позивачем та відповідачем була досягнута згода, що оформлення документів на спірне майно буде здійснюватись на ім`я відповідача з метою спрощення процедури оформлення таких документів. А тому постає питання, в чому полягає складність процедури оформлення правовстановлюючих документів та чим позивачка може підтвердити наявність вказаної згоди. Крім того, вищевказаним твердженням про наявність домовленості позивачка підтверджує ту обставину, що їй було відомо про реєстрацію домоволоління на його ім`я. Тобто, ніякого порушення права позивачки у 2009 році не було. Однак, вона лише у 2020 році зазначила, про порушення її прав. Таким чином, позивачка порушила терміни позовної давності, адже про порушення її права їй було відомо ще у 2009 році. Незрозумілим є те, в чому була складність у реєстрації права власності на двох співвласників. Домовленість дійсно була, але не з позивачкою, а з його батьками. Адже, згідно переліку документів, необхідних для подачі заяви про реєстрацію права власності на нерухоме майно, необхідно подати документ, підтверджуючий правоволодіння земельною ділянкою. В такому випадку новозбудований будинок мав би бути зареєстрований на ім`я його батька. Щоб не мати проблеми в подальшому при оформленні спадщини, ними було прийнято рішення відразу зареєструвати даний будинок на його ім`я. Позивачкою не зазначено, яким чином і в чому полягає її особиста участь у будівництві вказаного домоволодіння. Одна лише реєстрація права власності на нерухоме майно не є беззаперечним доказом для визнання його об`єктом права спільної сумісної власності. Земельна ділянка площею 0,017 га за адресою: АДРЕСА_2 , та збудований на ній дачний будинок не може бути також визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, адже відсутній правовстановлюючий документ, передбачений чинним законодавством, яким би було підтверджено право власності на нього. Він не є власником вищевказаної нерухомості. Автомобіль марки «Шкода Октавія», державний номерний знак НОМЕР_2 був придбаний ним у власність після розірвання їхнього шлюбу за його особисті кошти. Після розірвання шлюбу позивачка придбала житловий будинок і земельну ділянку в м. Калинівка, Вінницької області. Яким чином у неї з`явились чималі кошти на його придбання йому не відомо. Припускає, що будинок був придбаний за їхні спільні кошти, які позивачкою одноосібно було присвоєно. Час придбання будинку 07.12.2017 року. У вищевказаному будинку позивачка на даний час проживає постійно. Позивачкою не надано доказів, як саме порушено її права, ким, за яких обставин. Просить в задоволенні позову відмовити (Т.1 а.с.56-60).

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Дудурич І.В. надіслав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що не погоджується з правовою оцінкою відповідача. Відповідач визнає проживання позивача з початку 1992 року в с. Широкий Луг, укладення шлюбу з позивачем та народження спільних дітей, а саме народження сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та народження сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Долучені до матеріалів справи лист №19/Б-6 від 13.05…(нечитабельний рік) та заява від 13.12.2001 року про згоду на реєстрацію, не спростовують спільне проживання подружжя з 1992 року, догляд позивачем за дітьми та їх виховання. Позивач частково погоджується з доводами відповідача про те, що він забезпечував сім`ю матеріально, оскільки коли діти були малі, між ними була домовленість, що чоловік заробляє кошти, а жінка займається дітьми, домашнім господарством та побутом. В подальшому, коли діти підросли, вони спільно виїжджали на заробітки, зокрема в м. Київ, залишаючи дітей на родичів. Дійсно, на початку їхнього спільного проживання, позивачка з відповідачем та дітьми не мали свого будинку для проживання, а тому проживали у будинку батьків відповідача. В подальшому ним по сусідству був збудований невеликий будинок, куди переселилася молода сім`я. Орієнтовно будівництво невеликого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , було розпочате в 2002 році. Вказане зокрема підтверджується відеозаписом із сімейного архіву. Відеозаписом «1-1-1 03.01.26», фотографіями підтверджується завершення будівництва фундаменту 26.01.2003 року. Відеозаписом «2-2-1 31.01.2004», фотографіями підтверджується стан будинку на 31.01.2004 року. Відеозаписом «2-1-1 31.01.2004», фотографіями підтверджується стан будинку на 25.01.2006 року. Фотографією фото 5 підтверджується теперішній стан будинку. Враховуючи викладене, спільно збудований будинок за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя сторін у справі. Позивач заявляє, що поряд із будинком за адресою: АДРЕСА_1 , існував старий будинок, в якому проживали батьки відповідача. Кому належало право власності на вказаний будинок позивач не знає. Орієнтовно в 2007 році відповідач розібрав вказаний будинок, оскільки він був непридатний до проживання. Твердження відповідача про те, що його батько тривалий час збирав будівельні матеріали ще за довго до будівництва є безпідставним, оскільки жодних доказів придбання будівельних матеріалів його батьком не надано. Щодо твердження відповідача про те, що земельна ділянка та дачний будинок за адресою: АДРЕСА_2 , без номера, не належить йому, є свідоме введення суду в оману. Позивач стверджує, що вказане нерухоме майно перебуває у фактичному користуванні сторін, а правовстановлюючі документи на них перебувають у відповідача. Просить позов задовольнити в повному обсязі (Т.1 а.с.128-130).

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_10 в судовому засіданні просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на викладені у відзиві на позовну заяву обставини. Додатково пояснила, що у будівництві будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачу допомагали батьки, які заготовили будматеріалів 80%. Фундамент на будинок побудований в 1993 році, а в 2007 році проведено його реєстрацію. Вважає, що повинна була бути особиста участь позивачки у будівництві. Дачний будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , не підлягає поділу, оскільки на нього не має правовстановлюючих документів, сторони не є власниками даного будинку. Зароблені кошти відповідача не мають статусу спільного сумісного майна.

Заслухавши сторін, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 в період з 17 вересня 1992 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 23 травня 2017 року судом було розірвано, що підтверджується рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2017 року (Т.1 а.с.63, 117-118).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №211139454 від 02.06.2020 року власником житлового будинку, загальною площею 104,90 квадратних метри, який знаходиться в АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_2 , дата державної реєстрації вказаного нерухомого майна 27.02.2009 року, реєстраційний номер майна 26351805 (Т.1 а.с.11-12).

В довідці виконкому Широколузької сільської ради від 27 серпня 2020 року №61/02-24 зазначено, що згідно погосподарського обліку за період з 2000 року за дворогосподарством в АДРЕСА_3 , облікувався ОСОБА_2 , площа земельної ділянки становить 0,15 га. та на ній знаходиться збудований дачний дерев`яний будинок (Т.1 а.с.35, 47).

Заявою ОСОБА_2 , мешканця АДРЕСА_4 , від 13.12.2001 року, посвідченою та зареєстрованою приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального кругу Педан М.В. в реєстрі за №3384, стверджується, що ОСОБА_2 надав згоду своїй дружині ОСОБА_11 на постійну прописку за його адресою та зобов`язався забезпечити її житловою площею та всім необхідним (Т.1 а.с.64).

Технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення ОСОБА_2 , стверджується, що станом на 2 вересня 2020 року загальна площа будинку становить 104,90 квадратних метри (Т.1 а.с.131-137).

В листі Широколузького старостинського округу №3 Нересницької сільської ради від 8 лютого 2021 року за №127 зазначено, що згідно погосподарської книги №10, особовий рахунок № НОМЕР_3 , одноповерховий садовий будинок в АДРЕСА_3 , побудований в/до 1979 року, матеріали стін - дерево. критий металом, загальна площа прилеглої до будинку земельної ділянки становить 0,15 га., цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку (Т.1 а.с.155).

Технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення ОСОБА_2 , стверджується, що станом на 8 лютого 2021 року загальна площа будинку становить 104,90 квадратних метри (Т.1 а.с.156-159).

Технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_3 , виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , стверджується, що загальна площа будинку становить 35,8 квадратних метри (Т.1 а.с.160-161).

Висновком будівельно-технічної експертизи від 04.08.2021 року за №2288 з доданими фото-таблицями стверджується, що вартість житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_2 , загальна площа якого становить 104,9 квадратних метри, станом на день проведення експертизи становить 762190,81 гривень (Т.1 а.с.175-196).

Згідно акту попереднього розрахунку №1 вартість виконання висновку експерта вартість №2288 становить 13728,80 гривень, які сплачено наперед (Т.1 а.с.197).

В нотаріально-посвідченій заяві ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначено, що вони стверджують факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , побудував свій житловий будинок на земельній ділянці, яка належала його померлим батькам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 (Т.1 а.с.147).

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області в даній цивільній справі позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права власності на Ѕ частину автомобіля марки «Шкода Октавія», держаний номерний знак НОМЕР_2 , залишено без розгляду (Т.1 а.с.243-244).

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України).

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є о об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 368, 369, 370 Цивільного кодексу України.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року за №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обовязків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України.

При розгляді даного спору суд враховує і рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Як встановлено в судовому засідання під час шлюбу сторонами було добудовано та проведено державну реєстрацію за відповідачем ОСОБА_2 житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_2 , який є їх спільною сумісною власністю подружжя, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині поділу вказаного нерухомого майна житлового будинку підлягають до задоволення шляхом визнання житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_2 , України, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поділу спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_2 , України.

Заперечення відповідача та його представника проти позову в частині поділу житлового будинку АДРЕСА_2 , України, суд вважає необґрунтованими, оскільки в судовому засіданні встановлено. що державна реєстрація спірного будинку АДРЕСА_1 , проведена в шлюбі між сторонами.

Суд також не бере до уваги доводи, наведені відповідачем про те, що позивачка протягом шлюбу офіційно не працювала, а також не отримувала будь-якого самостійного доходу, оскільки судом установлено та позивачем не заперечувалося, що у сторін протягом шлюбу народилося два сина, а отже відповідачка займалася своїм безпосереднім обов`язком як матері щоденним вихованням та опікою над ними, а також побутовими турботами, господарством.

Доводи представника відповідача, що батьки відповідача брали участь у будівництві спірного будинку АДРЕСА_1 , надавши відповідачу 80% будматеріалів суд вважає безпідставними, оскільки вони належними та допустимими доказами не підтверджені.

Суд не бере до уваги як доказ надану відповідачем нотаріально-посвідчену заяву ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якій зазначено, що вони стверджують факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , побудував свій житловий будинок на земельній ділянці, яка належала його померлим батькам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки вказані особи не були допитані в суді, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, при цьому ні відповідач, ні його представник, під час розгляду справи не заявляли клопотання про допит вказаних осіб в суді як свідків.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Оскільки позивачкою та її представником ОСОБА_3 в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів про те, що земельна ділянка, площею 0,017 га, та розміщений на ній дачний будинок, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , придбані під час шлюбу та належать відповідачу ОСОБА_2 , проведена державна реєстрація вказаних об`єктів нерухомого майна, суд вважає, що позовні вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на Ѕ частину вказаної земельної ділянки, площею 0,017 га та на Ѕ частину розміщеного на ній дачного будинку, до задоволення не підлягають, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про пропуск позивачкою ОСОБА_1 строку позовної давності суд відхиляє за наступних мотивів.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Неподання позову про поділ майна, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-258цс15).

А тому, суд не вважає, що позивачкою в даній справі пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовом.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поділу житлового будинку АДРЕСА_2 , України, були задоволені в повному обсязі, суд вважає, що судові витрати за проведення будівельно-технічної експертизи в даній цивільній справі в сумі 13728 гривень 80 копійок слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 .

Судові витрати в частині сплати судового збору слід розділити між сторонами, у зв`язку з частковим задоволенням позову.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 81, 209, 263, 265 ЦПК України, ст.ст.60, 61, 63, 69-71 СК України, ст.ст.334, 368, 370, 372 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_2 , України, (реєстраційний номер майна 26351805) спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженки с. Ганичі, Тячівського району, Закарпатської області, України, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця с. Широкий Луг, Тячівського району, Закарпатської області, України.

Поділити спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженкою с. Ганичі, Тячівського району, Закарпатської області, України, право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , України (реєстраційний номер майна 26351805).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця с. Широкий Луг, Тячівського району, Закарпатської області, України, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженки с. Ганичі, Тячівського району, Закарпатської області, України, 13728 гривень 80 копійок витрат за проведення будівельно-технічної експертизи.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця с. Широкий Луг, Тячівського району, Закарпатської області, України, на користь держави на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 3810 гривень 95 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення (складання), при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу 13 «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка с. Ганичі, Тячівського району, мешканка АДРЕСА_2 , України.

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженець с. Широкий Луг, Тячівського району, мешканець АДРЕСА_5 , України.

Повний текст рішення, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці, складено 10 січня 2022 року.

Головуючий: В.І. Бобрушко