Справа № 0907/2-4009/2011
Провадження № 22-ц/4808/97/21
Головуючий у 1 інстанції Горейко М.Д.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: представників ОСОБА_1 : ОСОБА_2 і

ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, постановлене головуючою суддею Горейко М.Д. 23 червня 2011 року

в с т а н о в и в:

У квітні 2010 року ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» пред`явлено до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 12 вересня 2006 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (ВАТ «ВіЕйБі Банк) та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №4/06/05-05/ж на суму 19 000 доларів США зі сплатою 12,8% річних за користування кредитом та кінцевим терміном повернення до 11 вересня 2026 року. В забезпечення виконання умов вищезгаданого кредитного договору між Банком та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір від 13 вересня 2006 року, предметом якого була двокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 68,9 кв.м. Крім того, в якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 12 вересня 2006 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір поруки. У зв`язку із невиконанням ОСОБА_4 умов кредитного договору у нього утворилась заборгованість, яка станом на 07 квітня 2010 року становила 193 403,50 грн. Посилаючись на те, що в добровільному порядку ОСОБА_4 відмовився погашати вказану заборгованість, ВАТ «ВіЕйБі Банк» просило примусово стягнути 193 403,50 грн заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в солідарному порядку, а також Банк просив стягнути 1 820 грн судових витрат.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 червня 2011 року позов ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задоволено. Постановлено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» 193 403,50 грн заборгованості за кредитним договором №4/06/05-05/ж від 12 вересня 2006 року, 1 700 грн витрат по оплаті судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Не погоджуючись із даним рішенням суду в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , його представником подано апеляційну скаргу. Представник апелянта вказує, що позивач, не зважаючи на припинення сплати чергових платежів основним боржником ОСОБА_5 , не звертався до поручителя в межах встановленого строку з вимогою про сплату боргу. Крім того зазначає, що листи-претензії від 10 жовтня 2008 року №16/214 та від 16 січня 2009 року №16/408 були направлені Банком на адресу АДРЕСА_2 , за якою відповідач ОСОБА_1 з 2007 року не проживав у зв`язку із відчуженням даної квартири за договором купівлі-продажу. При цьому, представник апелянта зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_1 вказаних повідомлень. Представник ОСОБА_1 вважає неналежним доказом поданий позивачем розрахунок боргу, оскільки в ньому не зазначено його характеру та складових частин, часу виникнення, проценти нарахування боргу. Також представник апелянта зазначає, що кредитний договір, окрім договору поруки, був забезпечений договором іпотеки №1-925 від 13 вересня 2006 року. Представник апелянта звертає увагу суду й на те, що рішенням Тисменицького районного суду від 01 листопада 2017 року було звернуто стягнення на іпотечне майно та здійснено реалізацію даного майна. А тому, на думку представника ОСОБА_1 , існує подвійне стягнення за кредитним договором. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, представник ОСОБА_1 просить його в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Позивач ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися з невідомих причин, хоч судові повідомлення їм неодноразово направлялись у встановленому законом порядку завчасно на останню відому суду адресу. Крім того, оголошення про їх виклик в суд розміщувались на веб-сайті Івано-Франківського апеляційного суду в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України. Про зміну свого місця проживання або перебування (чи юридичної адреси) під час провадження в справі, як того вимагає ст.131 ЦПК України, позивач та відповідач ОСОБА_4 не повідомляли. Отже, є правові підстави для розгляду справи за їх відсутності.

В засіданні апеляційного суду представники відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримали. Додатково вказали, що ОСОБА_1 не було відомо про стягнення з нього заборгованості, оскільки жодних повідомлень про сплату кредитної заборгованості з нього, як з поручителя, він з Банку не отримував. А тому представники відповідача вважають, що договір поруки є припиненим, оскільки позивач пропустив встановлений законом шестимісячний строк звернення до поручителя. Зазначили, що про ухвалене судом першої інстанції рішення ОСОБА_1 дізнався тільки після того, як з його пенсії виконавчою службою було розпочато стягнення кредитної заборгованості. Рішення суду в оскарженій частині вважають незаконним та необґрунтованим, а тому просять його скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі невідповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення із відповідачів в солідарному порядку заборгованості за договором кредиту. Однак, повністю погодитись з цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції неодноразово на зазначену в позовній заяві адресу відповідача ОСОБА_1 направлялись повістки про виклик до суду, зокрема на 26 січня, 08 квітня та 23 червня 2011 року. Однак, відомості, які б свідчили про належне повідомлення ОСОБА_1 про призначені на зазначені вище дати судові засідання, в матеріалах справи відсутні. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, судові повістки, які направлялись відповідачу ОСОБА_1 рекомендованими листами, повертались на адресу суду без вручення їх адресатам (т.1, а.с. 74-76,101-103,113-115).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про належне повідомлення відповідача ОСОБА_1 про судові засідання є помилковим, передчасним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. При цьому, апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції вищезазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, розглянувши справу за відсутності відповідача, щодо якого відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи. Причини його неявки в судове засідання суд не з`ясував, порушивши конституційне право ОСОБА_1 на участь у судовому розгляді. Не забезпечив йому можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

За таких обставин оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі.

Разом з тим, ухвалюючи нове судове рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 12 вересня 2006 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», в подальшому назву якого змінено на ПАТ «ВіЕйБі Банк», та відповідачем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №4/06/05-05/ж на суму 19 000 доларів США, зі сплатою 12,8% річних за користування кредитом та кінцевим терміном повернення до 11 вересня 2026 року. За умовами даного договору погашення кредитної заборгованості повинно було відбуватись шляхом щомісячного внесення позичальником коштів у сумі не меншій суми чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів, встановлених в Графіку (т.1, а.с. 12-23).

Апеляційний суд зауважує, що згідно умов кредитного договору, цільовим використанням наданого ОСОБА_4 кредиту було проведення розрахунків по договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . А тому, на думку колегії суддів, даний договір містить ознаки договору споживчого кредитування.

В забезпечення виконання умов вищезгаданого кредитного договору між Банком та ОСОБА_4 13 вересня 2006 року було укладено договір іпотеки №1-925, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 загальною площею 68,9 кв.м (т.1, а.с.24-30).

Крім того, вказаний кредитний договір був забезпечений договором поруки, укладеним між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та відповідачем ОСОБА_1 12 вересня 2006 року, за умовами якого останній зобов`язався в солідарному порядку відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_4 боргових зобов`язань за кредитним договором (т.1, а.с. 31).

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_4 умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів у нього утворилась заборгованість, яку станом на 07 квітня 2010 року позивач визначив у розмірі 18 918,89 доларів США, з яких: 823,46 доларів США - прострочена заборгованість; 18 095,43 доларів США - строкова заборгованість; заборгованість по відсотках за користування кредитом в розмірі 4 806,11 доларів США, штраф за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 3 983 грн. 10 коп, що в загальному складає 193 403,50 грн (т.1, а.с.10-11).

З`ясовано, що у зв`язку із порушенням ОСОБА_4 зобов`язань щодо повернення кредитних коштів ПАТ «ВіЕйБі Банк» зверталося до боржника ОСОБА_4 з досудовою вимогою про погашення усієї кредитної заборгованості достроково06 грудня 2007 року та про погашення простроченої кредитної заборгованості 03 червня 2008 року, а до поручителя ОСОБА_1 з досудовою вимогою про погашення строкової кредитної заборгованості відповідно 10 жовтня 2008 року та 16 січня 2009 року (т.1, а.с.44-45, 46-47). Однак, відомостей про те, що будь-хто із відповідачів вимоги банку про погашення кредитної заборгованості виконував, в матеріалах справи відсутні.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16 зроблено висновок, що: «з 16 жовтня 2011 року діє нова редакція статті 11, відповідно до якої надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються кредитні відносини між банком та споживачем щодо надання кредитних коштів на споживчі потреби, а з 16 жовтня 2011 року забороняється надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Задоволення споживчих потреб людини здійснюється шляхом отримання нею споживчих благ, які мають на меті задоволення її потреб на забезпечення життя, здоров`я та життєдіяльності, зокрема придбання товарів широкого вжитку і тривалого користування, транспортних засобів, на нагальні потреби: лікування, навчання, весілля, народження дитини, непередбачені обставини тощо. Засобом задоволення тих чи інших споживчих потреб людини виступають споживчі блага. Це товари та послуги індивідуального або виробничого призначення, що використовуються для задоволення особистих економічних та побутових потреб окремих людей. Споживчі блага можуть бути як матеріальними потребами (товари) так і нематеріальними (послуги). Споживчий кредит надається кредитором фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг, однак конкретні ознаки такого кредиту законодавцем не встановлено, за винятком надання споживчого кредиту в іноземній валюті з 16 жовтня 2011 року. А відтак, визначити правову природу кредитних правовідносин щодо наявності в них ознак споживчого кредиту повинен суд при розгляді спору, який випливає з зазначених правовідносин.

При цьому законодавець встановлює спеціальний порядок стягнення як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). За положеннями пункту 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. За своїм змістом частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються. Отже, визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб та чи використано цей кредит на зазначені потреби. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що: «у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».

Враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду та беручи до уваги факт того, що кредитний договір №№4/06/05-05/ж від 14 вересня 2016 року за своєю суттю є договором споживчого кредитування, те що ОСОБА_4 порушив умови договору щодо повернення кредитних коштів та фактично не сплачував чергові платежі, а також те, що досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту Банком був дотриманий, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач ПАТ "ВіЕйБі Банк" набув права вимоги на дострокове повернення відповідачем ОСОБА_4 коштів за кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

У статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитора до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Не внесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, а тому вони підлягають врахуванню при вирішенні даного цивільно-правового спору.

Апеляційним судом встановлено, що за договором кредиту строк виконання основного зобов`язання сторонами визначено до 11 вересня 2026 року. Також встановлено що ОСОБА_4 систематично не вносив щомісячні платежі, передбачені графіком погашення кредитної заборгованості, про що свідчить розмір тіла кредиту - 18 918,89 доларів США, який Банк просив стягнути.

Відповідно до положень п.3.3.3. кредитного договору позичальник взяв на себе зобов`язання щомісячно повертати частини кредитних коштів, сплачувати проценти за користування кредитними коштами та сплачувати неустойку.

Сторони також погодили, що Банк відповідно до п.3.2.4. має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за користування ним та інших платежів за кредитним договором у випадку невиконання чи неналежного виконання відповідачами своїх зобов`язань.

Оскільки договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, кредитор, пред`явивши письмову вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, а в подальшому - позов з такими вимогами, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

Оскільки право позивача вважається порушеним з моменту подачі позивачем позовної заяви до суду, тобто з 08 квітня 2010 року, то з урахуванням періоду пред`явлених позовних вимог почала перебіг позовна давність щодо вимог про стягнення щомісячного платежу. При цьому, слід зазначити, цей строк обраховується та спливає стосовно кожного щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу, а не стосовно заборгованості за кредитом в цілому.

Апеляційний суд зауважує, що після розгляду справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_4 змінив прізвище на " ОСОБА_4 ", що підтверджується наявним у справі поданням приватного виконавця Витвицького В.В. про обмеження ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України (т.1, а.с.141-146).

Що стосується відповідальності поручителя ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначає наступне.

Припинення поруки пов`язане, зокрема із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Із змісту укладеного між ПАТ "ВіЕйБі Банк" та ОСОБА_1 договору поруки, а саме з п.4 вбачається, що порука припиняється якщо кредитодавець протягом одного року від дня настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя (т.1, а.с.31).

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У ч.4 ст. 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої ст. 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Закінчення строку, установленого договором поруки, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Такі правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), де зазначено зокрема, що порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

У даній справі, поряд з установленням строку дії договору сторони визначили й строки виконання боржником окремих зобов`язань - внесення щомісячних платежів, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_1 і в солідарному порядку з ОСОБА_4 має відбуватись в межах 1 року з моменту пред`явлення позовних вимог, тобто з 14 квітня 2009 року (за один рік до пред`явлення позову) та має розраховуватись згідно графіку щомісячних платежів кредитної заборгованості (том 1 № а.с.19-23).

Таким чином з поручителя ОСОБА_1 і боржника ОСОБА_4 підлягає стягненню в солідарному порядку загальна заборгованість за вказаним вище кредитним договором, вирахувана, починаючи 14 квітня 2009 року по 14 березня 2010 року. Згідно проведених апеляційним судом розрахунків така заборгованість складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 303,18 доларів США, що по курсу НБУ станом на 04.03.2010 року становить 2 420,60 грн; заборгованості за відсотками у розмірі 2 367,54 доларів США, що по курсу НБУ станом на 04.03.2010 року становить 18 902,40 грн; штрафу за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 3 983,10 грн, а всього 25 306,10 грн.

Розмежовуючи об`єм відповідальності позичальника і поручителя, колегія суддів констатує, що відповідно до проведених колегією суддів розрахунків загальна кредитна заборгованість позичальника ОСОБА_4 складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18 615,71 доларів США, що по курсу НБУ станом на 04.03.2010 року становить 148 627,80 грн; заборгованості за відсотками у розмірі 2 438,57 доларів США, що по курсу НБУ станом на 04.03.2010 року становить 19 469,50 грн, а всього 168 097,30 грн. Зазначений розмір заборгованості, який підлягає стягненню тільки з ОСОБА_4 був розрахований шляхом віднімання від загального розміру пред`явленої банком заборгованості від розміру заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 і ОСОБА_4 в солідарному порядку. Зокрема, за тілом кредиту (18 918,89 дол.США - 303,18 доларів США); за відсотками за користування кредитом (4 806,11 доларів США - 2 367,54 доларів США).

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 червня 2011 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) в солідарному порядку на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (на тр/р ПАТ "ВіЕйБі Банк" НОМЕР_3 , МФО 380537, ) заборгованість за період з 14 квітня 2009 року по 14 березня 2010 року за кредитним договором №4/06/05-05/ж від 12 вересня 2006 року, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 303,18 доларів США, що по курсу НБУ станом на 04.03.2010 року становить 2 420,60 грн; заборгованості за відсотками у розмірі 2 367,54 доларів США, що по курсу НБУ станом на 04.03.2010 року становить 18 902,40 грн; штрафу за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 3 983,10 грн, а всього 25 306,10 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (на тр/р ПАТ "ВіЕйБі Банк" НОМЕР_3 , МФО 380537, ) заборгованість станом на 07 квітня 2010 року за кредитним договором №4/06/05-05/ж від 12 вересня 2006 року, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18 615,71 доларів США, що по курсу НБУ станом на 04.03.2010 року становить 148 627,80 грн; заборгованості за відсотками у розмірі 2 438,57 доларів США, що по курсу НБУ станом на 04.03.2010 року становить 19 469,50 грн, а всього 168 097,30 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» по 850 грн понесених судових витрат з кожного.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 22 березня 2021 року.