Справа № 635/2283/20
Провадження по справі № 2/635/1461/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

Головуючого судді Бобко Т.В.,

секретар судового засідання Дзюба А.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача - Сурков Вячеслав Миколайович ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 24 січня 2019 року їй на праві приватної власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, у вказаному житловому будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , який не є власником житлового будинку, не є членом сім`ї позивача та фактично не проживає будинку, в тому, на думку позивача, він втратив право користування житловим приміщенням. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Представник позивача - адвокат Сурков В.М. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі та пояснив, що перед придбанням спірного будинку позивач неодноразово оглядала його, в будинку були відсутні будь-які речі, в тому числі відповідача, останній як на момент придбання будинку, так і по теперішній час не проживає в будинку. Більш того, будинок на даний час не є придатним для проживання, знаходиться в незадовільному стані, не опалюється, деякі стіни взагалі зруйновані, що фактично унеможливлює проживання відповідача за вказаною адресою.

Аргументи учасників справи.

02 червня 2020 року відповідач надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних обставин. Так, відповідач посилався на те, що протягом останніх двох років він постійно проживав у будинку АДРЕСА_1 , де значиться зареєстрованим по теперішній час. У вказаному будинку наявні всі речі для проживання, житлові умови в будинку в задовільному стані, в будинку зберігаються всі особисті речі відповідача, він здійснює всі заходи щодо утримання будинку в належному стані, несе матеріальні витрати, пов`язані з утриманням будинку. Іншого житла у ОСОБА_3 немає.

Крім того, 02 червня 2020 року відповідач звернувся до суду із заявою про виклик свідків, в якій просив допитати в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 вересня 2020 року клопотання відповідача про виклик свідків задоволено, судом ухвалено рішення про допит вказаних свідків. Вказані свідки неодноразово викликались в судове засідання для допиту за вказаною відповідачем адресою, але жодного разу не з`явились, відповідачем участь вказаних свідків у судовому засіданні також не забезпечена. Отже, судом вичерпані всі процесуальні можливості щодо виклику свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для допиту в судовому засіданні.

Рух справи.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 травня 2020 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 вересня 2020 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду, ухвалено викликати та допитати в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Відповідач ОСОБА_3 у судові засідання неодноразово не з`являвся. Так, у судові засідання, призначені на 18 листопада 2020 року на 09 годину 30 хвилин, на 21 грудня 2021 року на 11 годину 30 хвилин, на 28 січня 2021 року на 11 годину 15 хвилин та на 01 березня 2021 року на 11 годину 30 хвилин відповідач, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи, не з`явився, надавав суду заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням в Україні карантинних заходів та його хвороби. Разом з тим, жодних документів на підтвердження поважності причин його неявки, зокрема медичних документів, суду не надав. Зазначені дії відповідача свідчать про зловживання ним своїми процесуальними правами як учасника справи, що є неприпустимим відповідно до вимог п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого відповідача на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

24 січня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В. за реєстровим № 59, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передає у власність ОСОБА_1 житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний житловий будинок зареєстроване за ОСОБА_1 24 січня 2019 року, номер запису про право власності 29987980 (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №153778568 від 24 січня 2019 року).

Пунктом 10 зазначеного договору передбачено, що продавець зобов`язується зняти всіх зареєстрованих осіб з місця реєстрації до 01 лютого 2020 року.

Як вбачається зі змісту довідки №260 від 13 квітня 2020 року та домової книги на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку за вказаною адресою з 14 березня 1997 року зареєстрований відповідач по справі - ОСОБА_3 .

Згідно довідки В.о директора Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_7 №289 від 24 вересня 2020 року, житловий будинок літ. «А-1», розташований за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться в незадовільному стані, частина конструкцій житлового будинку зруйнована, відсоток зносу житлового будинку - 85 процентів.

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб.

Аналогічні положення містяться в п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Тобто, за змістом ст. 319 ЦК власник сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

Разом із тим, як вбачається зі змісту ст. 319 ЦК, обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню.

Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, виходячи з наведених вище правових положень, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Саме такий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 29 січня 2018 року по справі 766/1955/16-ц, від 12 вересня 2018 року по справі 727/11132/14-ц.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Враховуючи викладене, застосуванню підлягають положення статей 383, 391 ЦК України, які передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житловий будинок від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірний будинок власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ї.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей16,386,391 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У ході судового розгляду справи встановлено, що з 24 січня 209 року позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_3 не є членом сім`ї позивача, між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, відповідач не був пов`язаний з позивачем спільним побутом, не вів спільне господарство, відповідач ОСОБА_3 , залишаючись зареєстрованим у спірному будинку, власником якого є позивач ОСОБА_1 , є сторонньою для неї особою, яка перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує його права, як власника.

Під час судового розгляду відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин, викладених в його відзиві на позов. До відзиву відповідач долучив акт від 23 травня 2020 року, підписаний самим відповідачем, а також ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яких відповідач просив допитати в якості свідків під час судового розгляду. Однак, як вже зазначалось вище, вказані свідки жодного разу не з`явились у судові засідання та не повідомили про причини неприбуття, судом були вичерпані всі процесуальні можливості щодо виклику свідків для допиту в судовому засіданні, а сам відповідач їх прибуття у судове засідання не забезпечив. Враховуючи викладене, суд не має можливості перевірити обставини, викладені в акті від 23 травня 2020 року, та надати їм належну оцінку. При цьому суд також враховує ту обставину, що підписи осіб, які склали вказаний акт, не завірені у встановленому законом порядку.

Відповідно до статей12,81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК Українивстановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Натомість, в матеріалах справи мається довідка Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №289 від 24 вересня 2020 року, згідно якої житловий будинок літ. «А-1», розташований за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться в незадовільному стані, частина конструкцій житлового будинку зруйнована, відсоток зносу житлового будинку - 85 процентів. Зазначені обставини спростовують доводи відповідача про те, що він постійно проживає у вказаному будинку, що житлові умови в будинку в задовільному стані і що він здійснює всі заходи щодо утримання будинку в належному стані.

Отже, виходячи з наведених обставин, з метою захисту права власності позивача, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі.

Щодо судових витрат

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі гривень, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 гривень.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 09 березня 2021 року.

Суддя Т.В. Бобко