22-ц/804/1693/21
242/4286/20

Єдиний унікальний номер 242/4286/20
Номер провадження 22-ц/804/1693/21
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

15 вересня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Баркова В.М., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

представник відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 на рішення Селидівського районного суду Донецької області від 15 квітня 2021 року у складі суду Черкова В.Г., повний текст якого складено 20 квітня 2021 року, у цивільній справі про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

15 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що восени 2016 р., з метою отримання прибутку, він уклав з ОСОБА_5 усну угоду про спільну діяльність у Фермерському господарстві «Кудаси». В період з листопада 2016 р. по березень 2017 р. ОСОБА_5 , особисто, без розписок, частинами передав йому грошові кошти у готівковій формі, а саме: 53000 доларів США, 7472 Євро, 37000 грн.

У квітні 2017 р., за взаємною згодою, до господарської діяльності, у вигляді фінансування, приєднався ОСОБА_3 , який 26.10.2017 р. почав вимагати повернення грошових коштів, повідомивши, що частина грошових коштів отриманих від ОСОБА_5 , належала йому.

Під тиском, під диктовку ОСОБА_3 він написав дві розписки про зобов`язання повернути грошові кошти ОСОБА_5 в сумі 7472 Євро та 23300 доларів США та ОСОБА_3 в сумі 30000 доларів США та 37000 грн. Під час написання розписок грошові кошти ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_5 йому не передавали.

В межах спільної господарської діяльності, протягом 2018-2019 р.р. він надавав ОСОБА_5 сільськогосподарську продукцію для реалізації, а останній інформував його про здійснення розрахунку із ОСОБА_3 .

Вважає, що вказана розписка є удаваним правочином позики з метою приховати інший правочин угоду (договір) про спільну господарську діяльність між ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а тому просив визнати договір позики, укладений між ним та ОСОБА_3 , що оформлений розпискою від 26.10.2017 р., недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського районного суду Донецької області від 15 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів написання розписки під впливом тиску та обману, та з метою приховання іншого правочину.

Надана позивачем розписка від 26.10.2017 року є належним доказом факту укладення договору позики, так як протилежного позивачем не доведено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи

Не погодившись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, підписану представником ОСОБА_2 в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та постановити нове, про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не досліджено та не надано оцінку доказам, які підтверджують наявність правовідносин із ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з приводу спільної господарської діяльності.

Позивач оспорив договір позики у формі розписки від 26.10.2017 року саме на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця 26.10.2017 року на умовах, вказаних у розписці, а між сторонами фактично відбулась новація у зобов`язанні, тобто зобов`язання за угодою про спільну діяльність замінено позиковим зобов`язанням, з чим і погодився відповідач.

Висновок суду першої інстанції є помилковим та ґрунтується на обставинах, які не доведені у встановленому законом порядку, оскільки докази, на яких ґрунтуються такі обставини суперечать іншим доказам у справі.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

В обґрунтування позову позивачем надано копію розписки від 26.10.2020 р., відповідно до якої він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 30000 доларів США та 37000 грн.

Вказана розписка написана ним на прохання ОСОБА_5 про отримання грошей від ОСОБА_3 в розмірі 30000 доларів США та 37000 грн. на розвиток ФГ «Кудаси».

Гроші в сумі 37000 грн. він не отримував, вони передавалися

ОСОБА_7 розписку без будь-яких свідків, так як йому надходили погрози з приводу повернення грошей від ОСОБА_3 , свідків цього немає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України та ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З позовної заяви вбачається, що «на думку позивача розписка, яку він надав відповідачу під тиском, фактично є спробою відповідача уникнути збитків від спільної діяльності та перекласти всю відповідальність за ризики від такої діяльності на позивача»(а.с.3 передостанній абзац)

У статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що має бути доведено.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладено на особу, яка оспорює договір.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

В той же час в апеляційній скарзі позивач зазначає, що насильство проти нього не вчинялося, а грошові кошти він отримував на спільну господарську діяльність, в якій разом з ним приймали участь відповідач та ОСОБА_6 . Розписки він написав після того, як відповідач та ОСОБА_5 виявили намір вийти з угоди, як гарантію повернення раніше отриманих коштів.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

За положеннями цивільного законодавства, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16З (провадження №№ 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Посилання позивача, що угода стосовно ведення спільної господарської діяльності не розірвана та не припинена, оскільки він вирощує сільськогосподарські культури та передає їх ОСОБА_5 для реалізації, тобто виконує свої зобов`язання за угодою про спільну діяльність, суд не може прийняти до уваги, бо матеріали справи не містять доказів, як укладення угоди так і її виконання.

Позивач стверджує, що оскільки грошові кошти в момент написання розписки йому не передавались, фактично був укладений договір новації, тобто це договір про заміну зобов`язання.

З наведеного вбачається, що позивач в апеляційній скарзі посилається на підстави, які не були предметом дослідження судом першої інстанції.

Відповідно положень ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин доводи позивача про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції, позивачем не надано.

Згідно позиції викладеній в постанові ВС від 26 травня 2021 року у справі № 755/9955/15-ц за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки у сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме певний правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей (інший) правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, пред`являючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його переконання, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, яка спрямована на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 20 вересня 2021 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Селидівського районного суду Донецької області від 15 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: В.М. Барков

О.М. Пономарьова