Провадження № 22-ц/4808/1682/21
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Пацаган В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Крайняка Ігоря Миколайовича на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Ковалюк І.П. 29 березня 2021 року у м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 8 квітня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство юстиції України, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про повернення малолітньої дитини до місця постійного проживання,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство юстиції України, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про повернення малолітньої дитини до місця постійного проживання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони з березня 2017 року перебувають в шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 05.03.2017 року, виданим Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис 344.

Після одруження вони спільно проживали в Ізраїлі за місцем проживання чоловіка. ІНФОРМАЦІЯ_1 в Ізраїлі в м. Рамат-Ган у них народилась донька - ОСОБА_3 . З самого народження позивач приймав активну участь в житті та вихованні доньки.

22 липня 2019 року подружжя разом з донькою прилетіли до України з наміром повернутись в Ізраїль 12 серпня 2019 року. Разом з тим ОСОБА_2 відмовилась повертатись в Ізраїль та без його згоди утримує доньку на території України.

25 вересня 2019 року ОСОБА_1 сам повернувся в Ізраїль. Вважає, що дії матері дитини - ОСОБА_2 вказують на порушення нею прав та інтересів малолітньої ОСОБА_3 , адже дитина народилась в Ізраїлі та з народження отримала громадянство цієї країни, що підтверджується її паспортом. Також з часу народження дитина проживала лише в Ізраїлі, в своїй сім`ї, отримуючи необхідне медичне обслуговування та розвиток. При цьому, як мати так і донька перебували на повному утриманні чоловіка. Однак за час перебування дружини з донькою в Україні після 12.08.2019 року батько мав лише поодинокі випадки спілкування з дитиною по телефону.

Зазначає, що відповідач маніпулює дитиною для отримання від нього грошових коштів, що підтверджується телефонною перепискою між сторонами (копія переписки додається). Він стурбований тим, що ОСОБА_4 перебуває в чужому для неї оточенні, з іншими цінностями та ставленням до дитини. Грубе ставлення до ОСОБА_5 в її новому оточенні, виховання її через заборони, може глибоко травмувати дівчинку.

В рамках вирішення питання щодо повернення малолітньої ОСОБА_5 Міністерство юстиції України через свої територіальні органи намагалось встановити місце проживання дитини в Івано-Франківську за останнім відомим батькові місцем її перебування, а саме за адресою: АДРЕСА_1 . Однак за вказаною адресою дитини виявлено не було. Жодного письмового або усного пояснення щодо підстав утримання нею малолітньої дитини в Україні без згоди батька відповідним органам влади України відповідач не надала.

Вказує, що розпочав процедуру повернення дитини, що незаконно утримується її матір`ю, майже одразу, коли дружина йому повідомила про небажання повертатися з донькою в Ізраїль, а саме 27.08.2019 року. А отже є всі підстави для задоволення даного позову, що поданий батьком в інтересах його малолітньої доньки, яка незаконно утримується в Україні, і не має можливості вільно спілкуватися з батьком. Вважає, що утримання дитини на території України порушує право батька на піклування за донькою.

Просить визнати незаконним утримування ОСОБА_2 на території України малолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; повернути малолітню ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 на територію Держави Ізраїль за адресою її постійного проживання: АДРЕСА_2 ; якщо рішення не буде виконано у добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_2 передати малолітню ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 її батькові ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини в Державу Ізраїль на нього; допустити негайне виконання рішення у частині повернення дитини в Державу Ізраїль.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Крайняк І.М. подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження обставин справи.

Вказує на те, що переміщення доньки позивача - ОСОБА_6 з Ізраїлю в Україну дійсно відбулось у законний спосіб, за згодою обох батьків. Проте утримання дитини в Україні відбувається без згоди ОСОБА_1 , що є порушенням вимог чинного законодавства, не відповідає інтересам дитини та порушує його права як батька.

Вважає, що ОСОБА_2 не довела поважності причин перебування в Україні та знаходження з нею неповнолітньої дитини ОСОБА_3 . Вказує, що дочка позивача з 11 серпня 2019 року без його згоди утримується ОСОБА_2 в Україні.

03.09.2019 року Центральний орган Держави Ізраїль за зверненням ОСОБА_1 направляв заяву про повернення ОСОБА_6 , яка відповідає вимогам Гаазької Конвенції. З вимогою про повернення дитини позивач звернувся у термін менше року після її незаконного утримання, отже суд першої інстанції передчасно досліджував питання про те, які умови для проживання, виховання і розвитку дитини створені її матір`ю в Україні та чи прижилась дитина в новому середовищі. Крім того позивач як батько спроможний забезпечити умови для нормального розвитку дитини в Ізраїлі, громадянство якої має малолітня дитина згідно паспорта № НОМЕР_1 .

Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується міжнародною практикою та не відповідає інтересам дитини.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року та прийняте нове, яким позов задовольнити.

25.05.2021 року представник відповідача - адвокат Івасишин З.З. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що ОСОБА_7 надав згоду, на те, щоб дитина ОСОБА_6 перебувала в Україні, що підтверджується показанням свідків. Крім того, з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилась в новому середовищі. Відібрання дитини від матері, вилучення її з звичного середовища та переміщення в іншу країну нанесе психічну шкоду дитині. Також зазначає, що в Ізраїлі проводяться воєнні дії, що ставлять під загрозу життя та здоров`я дитини при її поверненні в цю державу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року без змін.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року скасовано, ухвалено нове.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Міністерство юстиції України, Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про повернення малолітньої дитини до місця постійного проживання задоволено. Визнано незаконним утримування ОСОБА_2 на території України малолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; повернуто малолітню ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 на територію Держави Ізраїль за адресою її постійного проживання: АДРЕСА_2 ; якщо рішення не буде виконано у добровільному порядку, зобов`язано ОСОБА_2 передати малолітню ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 її батькові ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Витрати, пов`язані з поверненням ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 в Державу Ізраїль покладено на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2881,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Верховного Суду від 6 жовтня 2021 року постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Дана постанова мотивована тим, що у справі, що переглядається, апеляційний суд не звернув уваги на подані відповідачем докази (висновки психологів) та не навів мотивів їх відхилення в контексті можливості заподіяння дитині психічної шкоди внаслідок повернення до Держави Ізраїль; безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про допит психолога в судовому засіданні; не надав належної оцінки доводам щодо можливості заподіяння дитині фізичної шкоди внаслідок триваючого військового конфлікту на території Держави Ізраїль. Таким чином апеляційний суд зробив передчасний висновок про наявність правових підстав для задоволення позову про повернення дитини.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта в режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, зазначених у ній.

Представник відповідача та представники третіх осіб доводи апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 з 05.03.2017 року перебувають у зареєстрованому у шлюбі, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління в юстиції у місті Києві, актовий запис №344 (т. 1, а.с. 41).

У вказаному шлюбі у сторін народилась дочка ОСОБА_6 .

Відповідно до перекладу копії Свідоцтва про народження, виданого 21.08.2019 року у приміщенні відділу реєстрації актів цивільного стану населення та імміграції в м. Рамат-Ган, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Рамат-Ган у лікарні «Тель Ха-Шомер». Батько ОСОБА_8 , мати ОСОБА_9 . Новонароджена була зареєстрована у реєстраційній книзі про народження 2018 року (т. 1, а.с. 32-35).

Мати дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого Івано-Франківським МВ УМДС в Івано-Франківській області 08.07.2014 року; має постійне місце проживання (реєстрацію) в Україні з 2011 року за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 38-39).

Батько дитини - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , країна народження ОСОБА_10 , громадянин Держави Ізраїль (т. 1, а.с. 11, 41).

Встановлено, що згідно паспорта № НОМЕР_4 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 є громадянкою Ізраїлю (т. 1, а.с. 104).

Відповідно до довідки Інституту національного страхування Держави Ізраїль, деталізації банківських транзакцій на розрахунковому рахунку ОСОБА_11 з червня 2018 року по листопад 2018 року та в період з 01.01.2019 року до 30.06.2019 року отримувала в Державі Ізраїль допомогу на дитину (т. 1, а.с. 61-63, 83-84).

Згідно перекладу довідок Центр «Асаф» лікувальної фізкультури і плавання в м. Ор Єхуда та Центрі денного/нічного догляду за малюками «Алон паут» ОСОБА_6 брала участь у плавальному гуртку для малюків, а з вересня 2019 року була записана в групу догляду за дітьми (т. 1, а.с. 65-66, 72-73).

Також в Державі Ізраїль відкритий для ОСОБА_6 банківський рахунок з приводу ощадної програми для дитини (т. 1, а.с. 75-77, 80-81).

22.07.2019 року позивач разом з дружиною та дитиною прилетіли до України, що підтверджується копією перекладу Свідоцтва про з`ясування особистих даних пасажира на запит від 21.08.2019 року (т. 1, а.с. 44-46).

З копії роздруківок електронних квитків пасажирів вбачається, що датою вильоту з Ізраїлю до Києва є 22.07.2019 року, дата вильоту з Києва до Тель-Авів 12.08.2019 року (т. 1, а.с. 48-59).

27.08.2019 року Центральним органом влади Держави Ізраїль за заявою ОСОБА_1 подано запит до Центрального органу влади України про повернення дитини ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 13-26).

Згідно копії пояснень, відібраних інспектором відділу ювенальної превенції УПД ГУНП в Івано-Франківській області в Шостак В.Я. 28.10.2019 року остання разом з дитиною ОСОБА_6 проживає в АДРЕСА_4 . Після одруження з ОСОБА_7 проживала в нього в Ізраїлі, а в серпні 2019 року разом з ним та з дитиною приїхала в м. Івано-Франківськ. 12 серпня чоловік повернувся на роботу в Ізраїль, а вона з дитиною залишилася в Україні. Зазначає, що з серпня 2019 року по даний час підтримувала зв`язок із чоловіком, йому відомо їх місце перебування; впродовж двох тижнів не спілкувалася з ним, оскільки перебувала на навчанні, а він не телефонував; дитина забезпечена всім необхідним і їй не заборонено спілкуватися з батьком (т. 1, а.с. 118).

Як вбачається з копії декларації №0001-463Р-АТ00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , має лікаря-педіатра в КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» Івано-Франківської міської ради (т. 1, а.с. 158).

Відповідно до копії Реєстраційної картки №221807 від 10.10.2019 року ОСОБА_3 внесена до загальноміського реєстру дітей-заявників на поступлення до «ДНЗ №22 «Світанок» (т. 1, а.с. 159).

Згідно копії проведеної Центром психологічної допомоги дітям «Серденько» на прохання матері 03.11.2020 року Комплексної психологічної характеристики глибокої соціалізації та інтеграції дитини в суспільство ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 дитина легко і швидко встановлює контакт, проявляє в ньому зацікавленість, охоче йде на співпрацю. Спілкування активне, емоційний фон під час обстеження врівноважений. Хана спілкується найбільше з матір`ю, до неї і є найбільш прихильна. Є включеною у соціальне середовище, адже у неї пробуджується бажання до самостійності та починається процес сепарації від батьків. ОСОБА_12 має навички взаємодії з іншими людьми, дотримується встановлених правил поведінки, взаємовідносини просякнуті глибокими емоційними проявами. Все це, а також зазначені вище психологічні особливості свідчать про глибоку соціалізацію та інтеграцію дитини в суспільство (т. 2, а.с. 132-134).

За змістом Консультативного висновку щодо науково-професійного аналізу документа «Комплексна психологічна характеристика глибокої соціалізації та інтеграції дитини в суспільство ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03.11.2020 року», складеного науково-педагогічними працівниками факультету психології та спеціальної освіти Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара 18.01.2021 року на замовлення представника позивача адвоката Крайняка І.М., наданий документ містить відомості про психологічне обстеження ОСОБА_3 , вік якої на момент обстеження становить 2 роки 6 місяців. У процесі обстеження не врахована інформація про переїзд дитини та розлучення з батьком. Поняття «прижилася у своєму середовищі» не співвідноситься з поняттями «глибока соціалізація» та «інтеграція в суспільство» якщо мова йде про дитину 2,6 років. В документі відображено інформацію виключно про інтелектуальний та особистісний розвиток дитини. Для встановлення факту того, чи «прижилася у своєму середовищі дитина» необхідно проводити спеціальне науково-психологічне дослідження, спрямоване на аналіз комплексу чинників: сімейних, національних, мовних, інтелектуально-психологічних, матеріальних, житлових тощо (т. 2, а.с. 253-257).

08.12.2020 року Міжнародний відділ Державної прокуратури Міністерства юстиції Держави Ізраїль в якості Центрального органу влади щодо заяви ОСОБА_13 про повернення дитини ОСОБА_6 зазначив, що відповідно до ст. 12 Гаазької Конвенції питання адаптації виникає лише тоді, коли провадження розпочалося по закінченню 1 року з дати незаконного утримування дитини. У зв`язку з цим Центральний орган Держави Ізраїль звертає увагу на те, що заява про незаконне утримання дитини в Україні була подана та судовий розгляд по даній справі розпочато в Україні протягом 3 місяців після вказаного початку незаконного утримання дитини, і протягом 1 року, зазначеного в ст. 12 Гаазької Конвенції. Отже абзац 2 ст. 12 Конвенції в даному випадку не застосовується (т. 2, а.с. 260-261).

01.06.2021 року Центром психологічної допомоги дітям «Серденько» (психолог ОСОБА_14 ) на прохання матері у зв`язку із необхідністю долучення матеріалів у судовий процес було складено Психологічну характеристику психоемоційного стану ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якої вбачається, що дитина є включеною в соціальне середовище, в якому проживає, має навички взаємодії з навколишніми людьми, дотримується встановлених правил поведінки, що в сукупності свідчить про глибоку соціалізацію та інтеграцію її суспільство, в якому вона проживає. Також ОСОБА_15 має близький емоційний контакт з матір`ю. Серед можливих джерел проблем названо емоційно загострені переживання, пов`язані зі зміною соціальних чи побутових умов, розривом близьких стосунків з матір`ю, які ОСОБА_15 не зможе подолати через вікову незрілість психіки (т. 3, а.с. 240-243).

За змістом Консультативного висновку на усний запит адвоката Крайняка І.М. щодо аналізу характеристики психоемоційного стану ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) від 01.06.2021 року та аудіозапису розмови батька з донькою, складеного науково-педагогічними працівниками факультету психології та спеціальної освіти Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, у характеристиці не враховано той факт, що дитина виховується без батька, не висвітлюються питання стосовно розлучення з батьком, неможливості спілкування з ним. А аналіз аудіозапису розмови батька з донькою (від 05.07.2021 року) показує, що дитина пам`ятає батька, виявляє психологічну готовність спілкуватися з ним. При цьому прагнення батька спілкуватися з дитиною і брати участь у її вихованні не може бути джерелом травмування дитини. Крім того вказана характеристика не містить даних про кваліфікацію психолога, рівень освіти, спеціалізацію навчання, досвід роботи з дітьми; ТОВ «Серденько» займається питаннями охорони здоров`я та дитячою психіатрією. У даному ж випадку ОСОБА_3 психічно здорова дитина, тому психологічне обстеження повинен робити кваліфікований дитячий психолог, бажано з державного освітнього закладу (т. 4, а.с. 9-12).

03.02.2021 року, 30.05.2021 року та 17.11.2021 року Департамент міжнародних відносин Офісу Державної прокуратури Міністерства юстиції Держави Ізраїль в якості Центрального органу влади та Канцелярія державного прокурора Департаменту міжнародних справ Міністерства юстиції Держави Ізраїль щодо заяви ОСОБА_13 про повернення дитини ОСОБА_6 зазначили, що Ізраїль не знаходиться в стані війни і не є зоною бойових дій. При цьому мати та бабуся дитини не надали будь-яких конкретних підтверджень або доказів наявності серйозної небезпеки заподіяння шкоди дитині по її поверненню до Ізраїлю, а при народженні дитини мати прийняла зважене рішення народити та виховувати свою дитину саме в цій країні (т. 4, а.с. 162-178).

Згідно копії перекладу листа Міжнародного відділу Державної прокуратури від 14.11.2021 року у відповідь на звернення ОСОБА_13 відносно можливих кримінальних проваджень проти матері дитини при її прибутті до Ізраїлю кримінальне провадження проти батька-«викрадача» відкриваються тільки при найвиключніших обставинах. У відсутності таких виключних обставин політикою прокуратури є не притягувати до відповідальності батька, який повернув дитину, за умови, що повернення було здійснено незабаром після викрадення або коли суд у провадженні за Гаазькою Конвенцією постановив про повернення дитини та повернення було здійснене без зволікання. ОСОБА_16 має право в`їхати до Ізраїлю по туристичній візі (В2), дійсність якої можна продовжити для ведення процесу опіки в Ізраїлі. Якщо пані ОСОБА_17 забажає отримати статус в Ізраїлі на підставі статусу її дочки, таке прохання буде розглянуто у відповідності до прийнятих відносно таких прохань порядків (т. 4, а.с. 208).

13.12.2021 року Центром психологічної допомоги дітям «Серденько» (кандидат психологічних наук, керівник Івано-Франківського обласного відділення Української асоціації сімейних психологів, психолог-діагност Шкраб`юк В.С.) на прохання матері складено Психологічну характеристику психоемоційного стану дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сімейного стану, з якої вбачається, що дитина контактна та відкрита, прагне до задоволення почуття безпеки, захищеності та спокою. Рекомендовано виключити з життя дитини сильний стрес, різноманітні ситуації, які могли б призвести до підвищення тривожності та психоемоційної напруги. Зазначено, що необхідною умовою забезпечення зростання та розвитку дівчинки є її взаємодія з мамою (т. 5, а.с. 52-54).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження здійснення ним права піклування щодо малолітньої дитини, а також документів з приводу його соціального стану та працевлаштування. Крім того наявний серйозний ризик того, що повернення дитини може завдати їй фізичної або психічної шкоди, створити нетерпиму обстановку та порушити її тісний зв`язок з матір`ю. Дитина вже більше року проживає на території України та прижилась у новому середовищі.

Однак апеляційний суд не може погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року).

Держави-учасниці забезпечують те, щоби дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (частина перша статті 9 вказаної Конвенції).

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Гаазької Конвенції, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Згідно зі статтями 1, 2 Гаазької Конвенції цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з договірних держав або утримуваних у будь-якій із договірних держав; та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї договірної держави, ефективно дотримувалися в інших договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.

Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Згідно із частиною другою статті 3 Гаазької Конвенції права піклування, згадані в пункті а), можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 06.10.2021 року у справі №335/5615/19 (провадження №61-9431св21) виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримування дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого(ї) відбулась зміна місця проживання дитини.

Частиною першою статті 12 Гаазької Конвенції передбачено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

У справі, яка переглядається, встановлено, що 22.07.2019 року позивач громадянин Держави Ізраїль разом з дружиною відповідачем ОСОБА_2 та їхньою спільною дитиною ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 прилетіли до України (т. 1, а.с. 44-46). Їх повернення до Ізраїлю було заплановано на 12.08.2019 року (т. 1, а.с. 48-59).

Однак до теперішнього часу відповідач не повернула дитину ОСОБА_6 до Держави Ізраїль, де вона народилася і постійно проживала до виїзду в Україну та громадянкою якої вона є згідно паспорта № НОМЕР_4 (т. 1, а.с. 104).

З огляду на наведене позивач вважає, що відповідач незаконно утримує дитину в Україні, чим порушує його права на піклування.

27.08.2019 року Центральним органом влади Держави Ізраїль за заявою ОСОБА_1 подано запит до Центрального органу влади України про повернення дитини ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 13-26). Тобто батько звернувся з відповідною заявою до спливу одного року з моменту переміщення дитини в Україну.

З огляду на викладене, переміщення дитини з Держави Ізраїль до України було законним, проте мало тимчасовий характер.

З матеріалів справи вбачається, що під час проживання в Ізраїлі родина проживала у будинку, яким був забезпечений позивач у справі, для дитини були створені всі умови, батько дитини повністю забезпечував родину матеріально, організував домашню обстановку, відповідач не працювала, а отже мала можливість займатися дитиною. Крім того, відповідач не заперечувала, що її чоловік, коли вони проживали в Ізраїлі, працював та забезпечував її і дитину.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ухилення позивача від піклування про дитину ОСОБА_6 , суду не надано, а твердження відповідача про те, що останній провокував конфліктні ситуації в сім`ї є голослівними та нічим не підтвердженими.

Таким чином апеляційний суд вважає, що наявні у справі докази спростовують твердження відповідача, що ОСОБА_7 не піклувався про дитину як батько.

Також ОСОБА_2 не надано доказів того, що між подружжям існувала домовленість щодо залишення дитини на проживання в Україні чи мовчазна згода останнього на це, оскільки у серпні 2019 року ОСОБА_7 звернувся до Центральним органом влади Держави Ізраїль із заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Гаазької конвенції, про що свідчить лист Центрального органу влади Держави Ізраїль до Центрального органу влади України про повернення дитини від 27.08.2019 року (т. 1, а.с. 13-26).

Вказані обставини свідчать про незаконне утримання дитини ОСОБА_6 в Україні, а також, що на дату початку процедур у судовому органі договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року.

В ч. 2 ст. 12 Гаазької Конвенції зазначено, що судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

У статті 13 Гаазької Конвенції передбачено, що незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Аналіз статті 13 Гаазької Конвенції свідчить, що вона містить вичерпний перелік обставин, за наявності яких судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Європейський суд з прав людини зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно (див. справи «Maumousseau та Washington», згадана вище, §72, і «Neulinger та Shuruk», згадана вище, §138). У контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який, відповідним чином, є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою (див., з відповідними змінами, справу «Hokkanen проти Фінляндії», рішення від 23 вересня 1994 року, §55, Series A no. 299-A; а також «Maumousseau та Washington», згадану вище, §62, та «Neulinger та Shuruk», згадану вище, §141). Суд вважає, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції (див. вище, пункт 94) може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов.

По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб Суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті.

По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції (див. справу «Neulinger та Shuruk», згадана вище, §133). Таким чином, Суд вважає, що стаття 8 Конвенції накладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, яке може підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько (див. згадану вище справу «Maumousseau та Washington», §73). Це також дозволить Суду, завдання якого не полягає в заміні національних судів, здійснити покладений на нього європейський нагляд (CASE OF X v. LATVIA, №27853/09, §98, 101, 106, 107, ЄСПЛ, від 26 листопада 2013 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «стаття 8 Конвенції наклала процесуальне зобов`язання на латвійські органи влади, вимагаючи, щоб правдоподібне твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі повернення було ефективно розглянуте судами, а їхні висновки були викладені у вмотивованому судовому рішенні (див. вище, пункт 107). Відповідно до статті 13 (b) Гаазької конвенції, суди, які розглядають запит про повернення, не зобов`язані задовольняти його, «якщо особа, установа або інший орган, який виступає проти повернення дитини, встановлює, що ... існує серйозний ризик». Саме той з батьків, який виступає проти повернення, повинен в першу чергу надати в цьому зв`язку достатні докази. Таким чином, у даній справі саме заявниця повинна була надати достатні докази на обґрунтування своїх тверджень, які, крім того, повинні були стосуватися існування ризику, спеціально кваліфікованого статтею 13 (b) як «серйозного». Крім того, Суд зазначає, що хоча останнє положення не є обмежувальним в питанні точного значення «серйозного ризику», - який може спричинити не тільки «фізичну чи психологічну шкоду», але й «нестерпну ситуацію», - воно не може тлумачитися у світлі статті 8 Конвенції як таке, що включає всі незручності, неминуче пов`язані з процесом повернення: виключення, передбачене в статті 13 (b), стосується лише ситуацій, які виходять за рамки того, що дитина може розумно витримати. Заявниця виконала своє зобов`язання, надавши звіт психолога про те, що існує ризик травми для дитини в разі негайного розлучення з її матір`ю. Крім того, вона також заявила, що Т. мав судимості, і послалася на випадки жорстокого поводження з його боку. Відповідно, латвійські суди повинні були провести ефективну перевірку, що дозволила б їм підтвердити або ж відхилити існування «серйозного ризику» (див. справу «В. проти Бельгії», №4320/11, §§70-72, рішення від 10 липня 2012 року). Відповідно, Суд вважає, що відмова взяти до уваги таке твердження, підтримане заявницею в тому, що воно базувалося на висновках, наданих спеціалістом, які могли б розкрити можливе існування серйозного ризику за змістом статті 13 (b) Гаазької конвенції, суперечила вимогам статті 8 Конвенції. Незмагальний характер звіту психолога не був достатнім для того, щоб звільнити суди від їхнього обов`язку ефективно його розглянути, тим більше що повноваження окружного суду дозволяли йому надати цей документ сторонам для перехресного допиту ними або навіть призначити іншу експертизу з власної ініціативи, що дозволяло законодавство Латвійської Республіки (див. вище, пункт 45). Питання про те, чи могла матір поїхати за своєю дитиною до ОСОБА_19 і підтримувати контакт з нею, також слід було розглянути. Крім того, Суд підкреслює, що в будь-якому випадку, оскільки права, що гарантуються статтею 8 Конвенції, яка є частиною латвійського законодавства і підлягає прямому застосуванню, становлять «фундаментальні принципи запитуваної держави, які стосуються захисту прав людини та основних свобод» за змістом пункту 20 Гаазької конвенції, окружний суд не міг обійтися без розгляду таких питань з огляду на обставини справи. Що стосується необхідності дотримання коротких строків, встановлених Гаазькою конвенцією, і на які посилався Ризький окружний суд в мотивувальній частині свого рішення (див. вище, пункт 25), Суд повторює, що хоча стаття 11 зазначеної конвенції дійсно передбачає, що судові органи повинні діяти оперативно, це не звільняє їх від обов`язку здійснити ефективну перевірку тверджень однієї зі сторін, основаних на одному з чітко передбачених виключень, а саме на статті 13 (b) в цій справі» (CASE OF X v. LATVIA, №27853/09, §115-118, ЄСПЛ, від 26 листопада 2013 року).

У справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, заява №14737/09, Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення».

Обґрунтовуючи наявність підстав для відмови у поверненні дитини, сторона відповідача посилалась, у тому числі, на висновки психологічних характеристик психоемоційного стану ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , складених 03.11.2020 року та 01.06.2021 року психологом Центру психологічної допомоги дітям «Серденько» ОСОБА_14 , 13.12.2021 року кандидатом психологічних наук, психологом-діагностом ОСОБА_18 .

Виконуючи вимоги Верховного Суду, який постановою від 6 жовтня 2021 року скасував постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року та направив справу на новий апеляційний розгляд, апеляційний суд дослідив вищевказані докази на предмет можливості заподіяння дитині психічної шкоди внаслідок повернення до Держави Ізраїль.

Так, як вбачається з наданих відповідачем психологічних характеристик дитини ОСОБА_3 , остання легко і швидко встановлює контакт, проявляє в ньому зацікавленість, має навички взаємодії з іншими людьми, має близький емоційний контакт з матір`ю.

Разом з тим, вказані психологічні характеристики не містять даних про бажання чи небажання дитини спілкуватися з батьком, її почуття з приводу розлучення з ним. А висновок про те, що дитина є включеною в соціальне середовище, в якому проживає, зроблений на аналізі комунікативних навичок дівчинки.

Апеляційним судом також було допитано в судовому засіданні в якості свідка психолога Центру психологічної допомоги дітям «Серденько» ОСОБА_14 , яка підтвердила надані нею висновки про інтелектуальний та особистісний розвиток дитини, однак не спростувала відсутність психотравмуючих факторів, пов`язаних з її поверненням на проживання в Ізраїль до батька.

При цьому в матеріалах справи містяться докази того, що дитина пам`ятає тата, виявляє психологічну готовність спілкуватися з ним (т. 4, а.с. 9-12).

У рішенні ЄСПЛ по справі «Аджич проти Хорватії» (№2) (Заява №19601/16) зазначено, що Суд надає великого значення зауваженню експерта, що відносини між хлопчиком і його батьком не можуть бути оцінені, оскільки заявник не брав участі в оцінці (Аджич, наведене вище, §39). Це зауваження наводить на думку, що експерт бачив необхідність оцінки відносин між сином і батьком, щоб завершити завдання експертної оцінки. Якщо присутність матері під час одного з двох інтерв`ю, які експерт мав з дитиною, необхідна була для спостереження за взаємодією між ними та для того, щоб оцінити емоційний зв`язок дитини з матір`ю, те ж саме, в принципі, має бути вірним для оцінки емоційного зв`язку хлопчика з батьком.

Посилання відповідача та суду першої інстанції на глибоку соціалізацію та інтеграцію дитини у суспільство, в якому вона проживає, та те, що повернення дитини до Держави Ізраїль може завдати їй фізичної або психічної шкоди, створити нетерпиму обстановку та порушити її тісний зв`язок з матір`ю, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач як мати не позбавлена права супроводжувати дитину до місця постійного проживання дитини у Ізраїлі, а також звернутись до компетентних органів даної держави для вирішення по суті питання опіки та визначення місця проживання дитини (постанова ВС від 29.08.2018 року по справі №2-4237/12). А твердження ОСОБА_2 про неможливість її приїзду в Державу Ізраїль з огляду на відкриті проти неї кримінальні провадження у зв`язку з незаконним утриманням дитини спростовуються наявною в матеріалах справи копією перекладу листа Міжнародного відділу Державної прокуратури від 14.11.2021 року у відповідь на звернення ОСОБА_13 відносно можливих кримінальних проваджень проти матері дитини при її прибутті до Ізраїлю (т. 4, а.с. 208).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі №521/16839/18 (провадження №61-5573св19) вказано, що: «зважаючи на те, що переміщення дитини відбулось 04 травня 2017 року, позов про повернення дитини позивач пред`явив у жовтні 2018 року, однак з 12 червня 2017 року ним вживались визначені Конвенцією дії щодо повернення незаконного переміщення дитини, суди попередніх інстанції невиправдано застосували абзац другий статті 12 Конвенції, положення якого є виключними обставинами лише в разі, коли процедура повернення розпочата після спливу річного терміну з моменту викрадення дитини. [...] Більш того, відповідно до статті 19 Конвенції, жодне з рішень, прийнятих відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини не можна вважати таким, що вирішує будь-яке питання про піклування. Тобто, рішення про повернення дитини не може позбавити права особу яка зобов`язується повернути дитину в державу її постійного місця проживання, звернутися до суду та отримати рішення по суті питання піклування про дитину».

Таким чином відсутні підстави для висновку, що внаслідок виконання рішення суду про повернення дитини до Держави Ізраїль малолітня ОСОБА_6 буде розлучена зі своєю матір`ю, а отже і про те, що дитина потрапить у нестерпні умови.

Також Міжнародний відділ Державної прокуратури Міністерства юстиції Держави Ізраїль в якості Центрального органу влади щодо заяви ОСОБА_13 про повернення дитини ОСОБА_6 в листі від 08.12.2020 року звертав увагу на те, що відповідно до ст. 12 Гаазької Конвенції питання адаптації виникає лише тоді, коли провадження розпочалося по закінченню 1 року з дати незаконного утримування дитини.

В даному ж випадку заява про незаконне утримання дитини в Україні була подана та судовий розгляд по даній справі розпочато протягом 3 місяців після вказаного початку незаконного утримання дитини, і протягом 1 року, зазначеного в ст. 12 Гаазької Конвенції. Отже абзац 2 ст. 12 Конвенції в даному випадку не застосовується (т. 2, а.с. 260-261).

Постанова Великої Палати Європейського Суду у справі «Ельсхольц проти Германії» (Elsholz v. Germany) від 13.07.2000 року і постанова Європейського Суду у справі «Маршалек проти Чеської Республіки» (Marsalek v. Czech Republic) від 04.04.2006 року стосуються питань врахування інтересів дитини. Разом з тим, у даному випадку з моменту неповернення дитини до місця постійного проживання і до часу звернення батька до суду із позовом за захистом порушеного права минуло 4 місяців, тобто менше року, у зв`язку з чим ст. 12 Гаазької конвенції від 25.10.1980 року, положення якої є виключними обставинами лише у разі, коли процедура повернення розпочата після спливу річного терміну з моменту викрадення дитини, не підлягають застосуванню.

Що ж стосується тверджень відповідача та суду про можливості заподіяння дитині фізичної шкоди внаслідок триваючого військового конфлікту на території Держави Ізраїль, то такі спростовуються листами Департаменту міжнародних відносин Офісу Державної прокуратури Міністерства юстиції Держави Ізраїль в якості Центрального органу влади та Канцелярії державного прокурора Департаменту міжнародних справ Міністерства юстиції Держави Ізраїль від 03.02.2021 року, 30.05.2021 року та 17.11.2021 року, з яких вбачається, що Ізраїль не знаходиться в стані війни і не є зоною бойових дій, а стороною відповідача не надано доказів протилежного (т. 4, а.с. 162-178).

Крім того відповідно до Гаазької Конвенції в даному випадку не вирішується питання про те, яка країна є безпечнішою чи кращою для дитини, а те, яка країна є постійним місцем проживання дитини.

Щодо заперечень представника позивача на долучення судом до матеріалів справи поданої на стадії апеляційного розгляду Психологічної характеристики психоемоційного стану дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сімейного стану, складеної психологом-діагностом Центру психологічної допомоги дітям «Серденько» ОСОБА_18 13.12.2021 року, то слід зазначити наступне.

Так, згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З метою повного та всебічного розгляду справи, у ході повторного апеляційного розгляду справи суд взяв до уваги тривалість часу, протягом якого розглядається дана справа, та необхідність дослідження психоемоційного стану дитини на даний момент, а тому вважав за можливе долучити вказані докази до матеріалів справи, та протокольно ухвалив відхилити заперечення представника позивача щодо дій головуючої з цього приводу.

Таким чином позивач вчасно звернувся до компетентних органів Держави Ізраїль із заявою про повернення дитини, висновки суду першої інстанції про те, що дитина не підлягає поверненню у зв`язку із тим, що вона прижилась в новому середовищі, є безпідставними. Також матеріали справи не містять належних та достовірних доказів на підтвердження того, що повернення дитини до Ізраїлю поставить під загрозу заподіяння їй фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для неї нетерпиму обстановку.

Колегія суддів вважає, що повернення малолітньої ОСОБА_6 до Держави Ізраїль здійснено з легітимною метою, передбаченою Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, таке повернення відповідає інтересам дитини, яка народилась в Ізраїлі та без згоди батька утримується матір`ю на території України. При цьому обом з батьків, враховуючи інтереси дитини та інтереси їх самих, доцільно здійснювати права піклування про дитину за погодженням між ними або у порядку, визначеному рішенням компетентного органу.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухваленням нового про задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 12 Гаазької Конвенції відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 3842 грн. 00 коп. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2021 року скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство юстиції України, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про повернення малолітньої дитини до місця постійного проживання задовольнити.

Визнати незаконним утримування ОСОБА_2 на території України малолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Повернути малолітню ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 на територію Держави Ізраїль за адресою її постійного проживання: АДРЕСА_2 . Якщо рішення не буде виконано у добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_2 передати малолітню ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 її батькові ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Витрати пов`язані з поверненням ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 в Державу Ізраїль покласти на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3842 (три тисячі вісімсот сорок дві) грн. 00 коп. судового збору.

Допустити негайне виконання рішення в частині повернення малолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 на територію Держави Ізраїль за адресою її постійного проживання : АДРЕСА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Л.В. Василишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 31 грудня 2021 року.