КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 361/8702/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4501/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гребнєва Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2020 року, постановлену під головуванням судді Радзівіл А.Г., по справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Броварська міська державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_4 про визнання житлового будинку з господарськими будівлями об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним договору дарування, поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив: визнати введений в експлуатацію житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_3 , загальною площею 712,6 кв.м, житлової площі 347,3 кв.м, погріб Б, тротуар Т, огорожа N, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір дарування ѕ частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений 17 квітня 2018 року Броварською міською державною нотаріальною конторою; в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_3 загальною площею 712,6 кв.м, житлової площі 347,3 кв.м, погріб Б, тротуар Т, огорожа N; на Ѕ частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:005:1171 загальною площею 0,057 га; стягнути судові витрати з відповідачів (а.с. 11-12).

Разом з позовом позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_3 , що зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На обґрунтування заяви зазначив, що30 квітня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який 16 жовтня 2012 року було розірвано. Під час перебування в шлюбі ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 10 жовтня 2006 року набула право власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 загальною площею 326 кв.м., житловою площею 136,8 кв.м., будинок шлакоблочний, цегляний. За час шлюбу подружжям було перебудовано Ѕ частку житлового будинку, який істотно збільшився у своїй вартості за рахунок повного переобладнання та добудови і став становити загальну площу 1036,70 кв.м., житлова площа 462,20 кв.м., що становить 89/100 частин житлового будинку, тобто сторонами було здійснено незавершене будівництво житлового будинку з господарськими будівлями, готовністю 100 %. Отже 89/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 у зв`язку із будівництвом стали незавершеним будівництвом об`єктом і спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначав, що 08 січня 2020 року на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації № КС75 від 27 грудня 2019 року виданого Управлінням інспекції та контролю Броварської міської ради Київської області зареєстровано за ОСОБА_1 , яка є матір`ю ОСОБА_3 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 загальною площею 712,6 кв.м., житлової площі 347,3 кв.м. (житловий будинок А-3), погріб Б, тротуар Т, огорожа N.

Введенню в експлуатацію збудованого і збільшеного у вартості та площі житлового будинку передувало укладання ОСОБА_3 договору дарування ѕ частин земельної ділянки АДРЕСА_1 17 квітня 2018 року ОСОБА_1 і здійснення реєстрації права власності на 7/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1 за цією ж адресою на підставі Акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкту за ОСОБА_1 та 3/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , який є рідним братом відповідача.

У подальшому ОСОБА_4 на 3/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1 було присвоєно нову адресу - будинок АДРЕСА_2 та зареєстровано за ним право власності як на цілу одиницю, а на 7/10 часток було присвоєно нову адресу - будинок АДРЕСА_3 та зареєстровано за ОСОБА_1 право власності 08 січня 2020 року, як на цілу одиницю.

Отже, 7/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , якому в подальшому було присвоєно нову адресу - будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 712,6 кв.м., житлової площі 347,3 кв.м. (житловий будинок А-3), погріб Б, тротуар Т, огорожа N та зареєстровано за ОСОБА_1 право власності 08 січня 2020 року є спільним майном подружжя, оскільки прибудова будинку за рахунок спільних затрат подружжя становила загальною площею 778,4 кв.м.

Вказував, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 своїми діями щодо укладання договорів дарування, зміни адреси та виділу майна співвласникам, введення в експлуатацію нерухомого майна за іншими адресами, намагались позбавити ОСОБА_2 на захист свого права власності та можливості претендувати на спільне майно подружжя. Відповідачі погрожують позивачу, що вони відчужать нерухоме майно будь-яким шляхом, а саме шляхом внесення до статутного капіталу юридичної особи або дарування, у зв`язку з чим у позивача існують реальні побоювання щодо несумлінних дій відповідача ОСОБА_1 , яка за час розгляду справи може приховати майно, закласти, подарувати його, включити до статутного капіталу, тощо (а.с. 70-74).

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_3 , що зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 (а.с. 82-86).

Не погодившись з ухвалою суду, 27 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 93-105, 115-116).

На обґрунтування скарги зазначила, що позивач вводить суд в оману, зазначаючи, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя,оскільки ОСОБА_2 ніколи не мав майнових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2. У квітні 2018 року її дочка ОСОБА_3 подарувала земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , яку дочці подарував її покійний батько. Ця земельна ділянка була особистою приватною власністю ОСОБА_3 та не потребувало згоди її колишнього чоловіка ОСОБА_2 . Спірний будинок було побудовано за особисті кошти ОСОБА_1 та введений нею в експлуатацію. Вважає, що накладення арешту на будинок є порушенням її конституційних прав, передбачених ст. 41 Конституції України, оскільки право приватної власності є непорушним.

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Апелянт ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 були сповіщені телефонограмою із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Позивач ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 були сповіщені на зазначені ними засоби зв`язку. Завідувач Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області - Журавська В.В. подала заяву з проханням розглянути справу за відсутності представника (а.с. 124-130).

Наведені обставини свідчать, що позивач ОСОБА_2 , апелянт ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 повідомлені про розгляд справи апеляційним судом і мають цікавитись рухом справи в суді апеляційної інстанції.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вищезазначене та положення ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши копії наданих матеріалів справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом заявлених вимог є визнання житлового будинку з надвірними будівлями спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору дарування та поділ спільного майна подружжя (а.с. 4-11).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 27 жовтня 2020 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 15-17, 100-105).

На обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначав, що між сторонами виник спір щодо поділу майна подружжя та відповідач може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, а тому невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду (а.с. 70-74).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову та накладаючи арешт на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що вид забезпечення є співмірним з заявленими позовними вимогами та наявні підстави вважати, що невжиття заходів щодо забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З таким висновком колегія суддів погодилась та вважає його правильним, з огляду на предмет позову у даній справі, яким є визнання житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, зокрема, вказаного будинку. Крім того, такий захід забезпечення позову, як арешт нерухомого майна, є співмірним із заявленими позивачем вимогами позовної заяви.

Разом з тим, спірний житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_3 належить відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, що підтверджується виділеними матеріалами справи та відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, відповідно до якої позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому, негативним наслідком незабезпечення позову про поділ майна подружжя є можливість реалізації належного відповідачу нерухомого майна.

Тому у випадку набрання законної сили можливим рішенням суду про задоволення заявлених у цій справі позовних вимог, примусове виконання такого набравшого законної сили рішення суду може бути утруднено або визнано неможливим у зв`язку з відсутністю у відповідача рухомого або нерухомого майна достатнього для його виконання.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що між сторонами у справі виник спір щодо поділу спірного майна подружжя, обґрунтовано вважав, що існує необхідність тимчасового обмеження відповідача у реалізації права на розпорядження майном, а тому дійшов правильного висновку про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому не підлягає скасуванню.

Інші доводи цих висновків не спростовують, не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 12 березня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова