Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Кривенко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом АТ «Перший Український міжнародний Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 який діє в інтересах ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про застосування наслідків до нікчемного правочину та визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач АТ «Перший Український міжнародний Банк» звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого було Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», а на даний час - АТ «Перший Український Міжнародний Банк», та ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір № 5131394 від 05.12.2006, згідно з яким останній було видано кредит у сумі 57700 дол.США, строком до 05.12.2026 року для придбання чотирьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 82,0 кв.м. В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 передала в іпотеку банку квартиру, придбану за кредитні кошти, про що було укладено договір іпотеки №5131591, посвідчений 05.12.2006р. державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І., за реєстровим №1-709. У зв`язку з посвідченням договору іпотеки, відповідно до ст. 73 Закону України «Про іпотеку», була накладена заборона на відчуження предмета іпотеки, та зареєстровано обтяження вказаної квартири іпотекою. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором, згідно з рішенням Апеляційного суду Київської області від 04.07.2017р., яким було скасовано рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 15.02.2017 року у справі № 357/424/16-ц, із ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» була стягнута заборгованість за кредитним договором у сумі 51 879 96 дол.США, 53 248,91 грн., а також судовий збір у сумі 40478,58 грн. Позивач зазначає, що 27.12.2019 року було отримано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 195251487 від 27.12.2019, та позивач дізнався, що іпотекодавець ОСОБА_1 04.03.2017р. здійснила відчуження квартири на користь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, а ОСОБА_2 15.03.2017р. подарувала цю квартиру ОСОБА_4 , згідно з договором дарування квартири. Позивач вказує, що договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 04.03.2017 ОСОБА_5 , державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрований у реєстрі за № 3-612, є нікчемним, оскільки не породжує юридичних наслідків, реєстрація права власності на предмет іпотеки: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підлягає скасуванню, а право власності на квартиру ОСОБА_1 та записи про обтяження квартири іпотекою та забороною на відчуження - підлягають поновленню. А тому, позивач просить суд застосувати наслідки недійсного правочину до нікчемного договору купівлі- продажу квартири, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 04.03.2017 ОСОБА_5 , державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого у реєстрі за № 3-612, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103/ за ОСОБА_2 (ІНП НОМЕР_1 ), та поновити запис право власності на квартиру за ОСОБА_1 (ІНП НОМЕР_2 ), яке виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.06.2006, посвідченого Кушнір Н.Б., державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого у реєстрі за номером 2-7688; поновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень записи: про обтяження іпотекою квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який виник у Державному реєстрі іпотек на підставі договору іпотеки, посвідченого 05.12.2006 Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області, за реєстровим № 1-7093 (реєстраційний номер: 4165293); запис про обтяження забороною на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який виник у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі договору іпотеки, посвідченого 05.12.2006 Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області, за реєстровим № 1-7093 (реєстраційний номер: 4165273), та визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений 15.03.2017 ОСОБА_5 , державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого у реєстрі за №3-728.

Ухвалою суду від 02.11.2020 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження. (т.1 а.с.67).

03.11.2020 року ухвалою суду було задоволено клопотання позивача про витребування доказів.(т.1а.с.74).

Ухвалою суду від 04.01.2021р. за клопотанням позивача накладено арешт на спірну квартиру (т.1 а.с.149-152).

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 , яка також є законним представником ОСОБА_4 , - адвокат Мочинський А.Р. в судовому засіданні не визнав позовні вимоги, надав суду відзив на позов.

Відповідач ОСОБА_2 , та законний представник малолітнього відповідача ОСОБА_4 , - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, жодних клопотань, відзиву чи заперечень до суду не подали.

Третя особа - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, жодних клопотань та пояснень до суду не надходило, причини неявки суду невідомі.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого було Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», на даний час - Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 5131394 від 05.12.2006, згідно з яким останній було видано кредит у сумі 57700 дол. США, строком до 05.12.2026 для придбання чотирьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 82,0 кв.м., житловою 48,7 кв.м. ( Том 1 а.с. 8-11).

У рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передала в іпотеку банку квартиру, придбану за кредитні кошти про що був укладений договір іпотеки № 5131591, посвідчений 05.12.2006 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І., за реєстровим № 1-7093.

У зв`язку з посвідченням договору іпотеки , відповідно до ст. 73 Закону України «Про іпотеку» була накладена заборона навідчуження предмета іпотеки, зареєстрована 05.12.2006р. у реєстрі нотаріальних дій за № 1-7094 (витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 10313380від 05.12.2006, реєстраційний номер: №4165273), та зареєстровано обтяження квартири іпотекою (витяг з Державного реєстру іпотек № 10313644 від 05.12.2006, реєстраційний номер: 4165293) ( Т.1а.с.23-25).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.02.2017 було задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «ПУМБ» про визнання кредитного договору недійсним, в задоволені первісного позову ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено (Т.1а.с.34-37).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 04.07.2017р. було скасовано рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 15.02.2017 року та стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №5131394 від 05.12.2006року в сумі 51879,96 дол. США, 53248,91 грн., судовий збір. (Т.1а.с. 38-41).

Постановою Верховного Суду від 30.09.2019 рішення Апеляційного суду Київської області залишено без змін (Т.1а.с. 42-47).

Судом встановлено, що 04.03.2017 року ОСОБА_1 здійснила відчуження квартири на користь ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Приймак А.П., державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого у реєстрі за № 3-612. (Т.1 а.с.78-79).

Встановлено, що 15.03.2017 року ОСОБА_2 подарувала квартиру малолітній ОСОБА_4 , згідно з договором дарування квартири, посвідченим Приймак А.П., державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого у реєстрі за № 3-728.( Т.1а.с. 102-103).

Представник позивача зазначає, що 27.12.2019 року було отримано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 195251487 від 27.12.2019, з якої з`ясувалося, що іпотекодавець ОСОБА_1 здійснила відчуження квартири, яка є предметом іпотеки. (Т.1 а.с.48.).

Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що позивач є іпотекодержателем квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з договором іпотеки, посвідченим 05.12.2006 року ОСОБА_6 , державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.02.2017 було визнано недійсним кредитний договір і договір іпотеки. Позивач вчасно оскаржив рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.02.2017р., але відповідач ОСОБА_1 по примірнику цього судового рішення, яке не набрало законної сили, вчинила дії щодо відчуження предмету іпотеки. ОСОБА_1 спочатку уклала договір купівлі-продажу квартири зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , а потім ОСОБА_2 за договором дарування подарувала квартиру своїй онучці ОСОБА_4 . Такі дії вказують на недобросовісність ОСОБА_1 , яка вчиняє дії, що завдають шкоди позивачу, та укладений нею договір купівлі-продажу квартири від 04.03.2017р. є нікчемним, а тому записи про обтяження квартири іпотекою та забороною на відчуження - підлягають поновленню.

Представник відповідача, заперечуючи позов суду пояснив, що вважає позовні вимоги позивача безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки, дійсно, між відповідачем та ПАТ «ПУМБ» був укладений кредитний договір № 5131394 від 05.12.2006 року та договір іпотеки. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 15.02.20107 року по справі 357/424/16-ц зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Перший Український міжнародний банк» про визнання кредитного договору недійсним було задоволено, було визнано недійсним кредитний договір № 5131394 від 05.12.2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Перший Український міжнародний Банк»; визнано недійсним договір іпотеки від 05.12.2006 року, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської нотаріальної контори та зареєстрований за № 1-7093; в задоволенні позову ПАТ «Перший Український міжнародний Банк» про стягнення заборгованості відмовлено. Вказане рішення від 15.02.2017 року на час укладання договору купівлі-продажу 04.03.2017р. набрало законної сили та було чинним. За час коли рішення Білоцерківського суду було дійсним квартира АДРЕСА_2 була подарована неповнолітній ОСОБА_4 2003 року народження. Представник відповідача зазначив, що позивач не вірно виклав фактичні обставини справи та не вірно обрав спосіб захисту своїх прав, що є підставою у відмові у позові. Позивач просить визнати незаконним рішення ОСОБА_5 державного нотаріуса Другої Білоцерківської нотаріальної контори, але жодних доказів саме незаконності рішення не наводить, нотаріус приймав рішення про державну реєстрацію прав відповідно до ЦК України, ЗУ «Про нотаріат» та Інструкції про вчинення нотаріальних дій, і жодних порушень законодавства з боку нотаріуса не було. Також, скасувати у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запис про право власності не є можливим за відсутністю такої норми в чинному законодавстві, так як і поновити запис про обтяження. Також, представник відповідача звертає увагу, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» №340-ХІ від 05.12.2019р., статтю 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було викладено в новій редакції, відповідно до частини третьої якої, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. В абзаці 2 ч. З ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав, відповідно до цього Закону. Належними способами захисту прав судом, передбачених цим Законом можуть бути: 1) скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) скасування державної реєстрації прав. За наявності рішень судів, за наведеними вище належними способами захисту, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Отже, з наведених положень ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» слідує, що обраний АТ «Перший Український міжнародний Банк» спосіб захисту, а саме, скасування записів в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності та поновлення запису про обтяження не є належним способом захисту, оскільки прямо суперечить положенням ч. З ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». При цьому представник, відповідача посилався на висновок Великої Палати Верховного суду, у межах справи № 916/3156/17 у пункті 86 постанови від 04.06.2019 року. Представник відповідача, також вказує на те, що відповідач ОСОБА_4 , яка є власником спірного майна, є неповнолітньою, а тому не повинні порушуватися права та інтереси неповнолітньої. Поновлення запису про власність ОСОБА_1 є нічим іншим як позбавлення права власності неповнолітньої ОСОБА_7 . Крім наведеного, представник відповідача просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу АТ «Перший Український міжнародний Банк»» у задоволенні позовних вимог повністю, так як з часу укладання договору купівлі - продажу квартири, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 04.03.2017 року та договору дарування квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , 15.03.2017 року, пройшло більше трьох років, позивач звернувся до суду з даним позовом 09.10.2020р., а тому, позивач вважає, що позивач пропустив строк без поважних причин.

Представник позивача подала до суду клопотання про визнання поважними причини пропущеного строку позовної давності, де зазначила, що про порушення свого права позивач дізнався 27.12.2019 року шляхом отримання інформації з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. У січні 2020 року Банк звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області про застосування наслідків недійсності до нікчемного договору дарування від 15.03.2017р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , але у ході розгляду справи з`ясувалося, що договір дарування від 15.03.2017, який зазначений у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, укладений між іншими сторонами - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . А укладенню договору дарування від 15.03.2017р. передував договір купівлі-продажу квартири від 04.03.2017р. укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Банком було подано до суду заяву про зміну предмета позову (з договору дарування від 15.03.2017, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , на договір купівлі-продажу від 04.03.2017, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ), збільшення позовних вимог (визнання недійсним договору дарування від 15.03.2017, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 ) та залучення у справу співвідповідача ОСОБА_2 , про існування якої у правовідносинах щодо відчуження предмета іпотеки Банк не знав. Але, у зв`язку з тим, що підготовче провадження було закрито, суд відмовив Банку у задоволенні вказаної заяви та повернув позивачу усі додані матеріали. 26.10.2020 провадження у справі за позовом Банку до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності до нікчемного договору дарування від 15.03.2017р. було закрито за заявою Банку у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки вказаного договору дарування від 15.03.2017р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , фактично не існує.

Заслухавши позицію сторін, суд відхиляє клопотання сторони відповідача про застосування до даних позовних вимог положення про строки позовної давності, оскільки вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд має врахувати те, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли було укладено оскаржувані договори, а коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Початок перебігу строку позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року (справа № 6-48цс15), початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Однак, в даному випадку, строк позовної давності до позовних вимог АТ «ПУМБ», взагалі, не пропущено, оскільки згідно п.12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач оскаржує правочини, які були вчинені в березні 2017р., тобто трирічний строк позовної давності закінчився в березні 2020р., однак встановлений карантин було введено Постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року № 211 (із наступними змінами і доповненнями), тобто згідно вищенаведеній нормі строки, передбачені ст. 257 ЦПК України вважаються продовженими.

При вирішенні даного позову суд виходив з наступного.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З огляду на приписи правил статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист її порушеного цивільного права.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В ч. 1 ст. 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.І ст. 216 ЦК України). При цьому за ч.І ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Пунктом 1.7.4 п.Договору іпотеки, укладеного між позивачем ОСОБА_1 , та згідно ст.ст.9, 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що Іпотекодавець без належним чином оформленої письмової згоди Іпотекодержателя не має права відчужувати предмет іпотеки. Іпотекодавець не має права відчужувати предмет іпотеки в будь-який спосіб, відмовлятися від права влансості на предмет іпотеки .

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

У порушення умов договору іпотеки та ст. ст. 9, 12 Закону України «Про іпотеку» відповідач ОСОБА_1 без згоди позивача здійснила відчуження предмета іпотеки відповідачу у справі ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04.03.2017 Приймак А.П., державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого у реєстрі за№ 3-612.

Отже, договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є нікчемним. Крім того, суду не надано доказів того, що станом на 04.03.2017 року, тобто на час укладення спірного правочину, рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 15.02.2017року, за яким було визнано кредитний договір недійсним, набрало законної сили.

З метою вчинення реєстраційних дій стосовно припинення права іпотеки позивача та запису про обтяження використано примірник рішення, яке не набрало законної сили. Після вчинення вказаних реєстраційних дій, був посвідчений договір купівлі продажу, а в подальшому і договір дарування, за яким власником майна стала неповнолітня ОСОБА_9 .

Суд виходить з того, що припинення записів про іпотеку та обтяження нерухомого майна, їх відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обмежує права іпотекодержателя, що є підставою для їх судового захисту.

Суд враховує, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

В силу ст. 3 цього ж Закону, загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Отже, запис у державному реєстрі про право іпотеки є офіційним визнанням такого права, підтвердженням його достовірності, захисту від права пріоритету перед вимогами третіх осіб, підтвердженням дотримання вимог про обов`язковість державної реєстрації окремих прав, до яких віднесено право іпотеки (п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону).

Метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. Такі позови можуть подаватися щодо визнання речових прав на певне майно. Цей позов також може поєднуватися з іншими позовами, наприклад, з віндикаційним, негаторним позовом або з позовом про виключення майна з опису або звільнення з-під арешту.

Отже, вимога про визнання прав Іпотекодержателя з метою відновлення правового становища, яке мав позивач до моменту вчинення протиправних дій, відповідає нормативним способам захисту прав.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Суд звертає увагу, що в даному випадку, права Іпотекодержателя залежать від переходу права власності на нерухоме майно, оскільки на даний час власником майна, що перебувало в іпотеці є неповнолітня особа, що позбавляє банк можливості реалізувати своє право, як іпотекодержателя, внаслідок порушення позичальником зобов`язання за кредитним договором.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

З урахуванням викладених обставин суд прийшов до висновку, що позовні вимоги АТ «ПУМБ» в частині щодо застосування наслідків недійсного правочину до нікчемного договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 04.03.2017 року та визнання недійсним договору дарування від 15.03.2017р. цієї ж квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підлягають до задоволення, і похідним, в даному випадку є скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень рішень та записів про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , вчинених на підставі зазначених договору купівлі-продажу квартири та договору дарування.

Вимоги про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації запису про право власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 є похідними від вимог про визнання прав іпотекодержателя.

Вимоги стосовно поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про обтяження нерухомого майна іпотекою та забороною на нерухоме майно не можуть бути задоволені з огляду на відсутність позовної вимоги про скасування записів щодо припинення іпотеки та вилучення обтяження від 03.03.2017р. /запис 19300868 і запис 19300950/.

Також, вказані вимоги про поновлення запису про обтяження іпотекою, з огляду на часткове задоволення позову є передчасними, оскільки можуть самостійно реалізовуватись позивачем.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

При цьому, однією з підстав для відмови у державній реєстрації прав згідно п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону може бути наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно. Однак, відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не містять інформації про чинні обтяження іпотечного майна.

Питання внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо "Відомостей про суб`єктів" у записах про іпотекодержателя та про обтяжувача не віднесено до компетенції суду, оскільки може бути забезпечено державним реєстратором на підставі первинних документів, котрі підтверджують відповідні зміни та даного судового рішення.

Тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими.

За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір по справі складає 4204 грн., які сплачені позивачем у повному обсязі при зверненні до суду, а тому підлягає до стягнення з відповідачів вказана сума судових витрат /по 2102 грн. з кожного/.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9,12 Закону України «Про іпотеку». ст.ст. 16,203,215,216,236, 257 ЦК України, ст. 1,3,4 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст.ст.12, 13, 81, 89,141, 258-273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Застосувати наслідки недійсного правочину до нікчемного договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 04.03.2017 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак А.П., зареєстрованого в реєстрі за № 3-612.

Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис про право власності на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103) за ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1 ).

Визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (ІПН: НОМЕР_3 ), посвідчений 15.03.2017 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак А.П., зареєстрованого в реєстрі за № 3-728.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний Банк» судові витрати по справі в сумі 4204 грн. /по 2102 грн. з кожного/.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 17.03.2021 року.

СуддяО. Я. Ярмола