УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

Справа № 947/4/21

Номер провадження 2-з/495/45/2021

17 березня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Волкової Ю.Ф.,

із участю секретаря судового засідання Ткаченко О.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини,

встановила:

18 грудня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування,про визначення місця проживання дитини та збільшення розміру аліментів.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 30 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини виділено у самостійне провадження. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 05 січня 2021 року матеріали цивільної справи №947/4/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини, передані на розгляд Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області за територіальною юрисдикцією (підсудністю).

До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області справа надійшла 18 лютого 2021 року та розподілена між суддями.

Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом; розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі.

Відповідач ОСОБА_1 15 березня 2021 року подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії: заборонити ОСОБА_2 вивозити спільну неповнолітню дочку ОСОБА_3 за межі території України без письмової згоди заявника.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 має на меті виїхати із спільною дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Ізраїль, де має родичів, або інші країни з метою оздоровлення та культурного розвитку дитини. Однак, про необхідність проведення оздоровчих заходів та намірів виїхати за кордон ОСОБА_2 (мати дитини) його не повідомляла. Вважає, що у випадку вивезення дитини за межі території України позбавить дочку батьківського піклування та унеможливить спілкування з батьком.

Керуючись наведеним, із посиланням на вимоги статті 441 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ОСОБА_1 просить задовольнити його заяву про забезпечення позову.

Відповідно до частини першої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно із частиною другою статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Згідно із частиною першою статті 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Частиною сьомою статті 153 ЦПК України передбачено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Перевіривши доводи заяви про забезпечення позову письмовими доказами, суд дійшов висновку про її необґрунтованість та відмову у задоволенні.

При цьому враховується, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Згідно із пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про учасників справи, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів заявника, які гарантують за результатами вирішення справи реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Правові висновки щодо права на звернення до суду із заявою про забезпечення позову саме відповідачем у справі сформовано у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 161/9156/15-ц.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, судом встановлено, що матеріали заяви не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а містять лише посилання в заяві на потенційну можливість виїзду дитини за межі території України із матір`ю. Необхідно звернути увагу, що ОСОБА_1 у заяві зазначив, що про потребу проведення оздоровчих заходів та про наміри виїхати за кордон ОСОБА_2 (мати дитини) його не повідомляла.

Порядок виїзду дітей за межі України унормовує стаття 313 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Суд звертає увагу, що надання дозволу на виїзд з України неповнолітній дочці позивача і відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є предметом даного судового розгляду, в межах якого розглядається спір щодо визначення місця проживання дитини.

Також суд звертає увагу, що обраний заявником ОСОБА_1 такий вид забезпечення позову, як заборона позивачу вивозити спільну дочку за межі України суперечить змісту і завданню статті 441 ЦПК України з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Згідно із частиною третьою статті 441 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Статтею 1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" передбачено, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Пунктом 5 частини першої статті 6 цього ж Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що встановлення заборони виїзду за межі України, як вид забезпечення позову, в порядку статті 441 ЦПК України не може бути застосовано до позивача (та опосередковано до дитини), оскільки предмет розгляду даного спору не стосується стягнення заборгованостей між учасниками справи, та момент розгляду вказаної заяви позивач не є боржником за рішенням суду.

Керуючись статтями 149, 150, 153, 258-261, 441 ЦПК України, суддя

постановила:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Ю.Ф.Волкова