ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року

м. Харків

справа № 953/24556/19

провадження № 22-ц/818/2141/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року в складі судді Лях М.Ю.

У С Т А Н О В И В :

В провадженні Київського районного суд м. Харкова перебуває на розгляді цивільна справа № 953/24556/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власнсості на частину земельної ділянки.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2019 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07.07.2020 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення земельно-технічної експертизи, продовжено строк підготовчого провадження.

11.11.2020 до канцелярії суду надійшла заява представника позивача про забезпечення доказів шляхом призначення у справі судової земельно-технічної експертизи.

02.12.2020 до суду надійшли заперечення представника відповідача проти заяви про забезпечення доказів шляхом призначення у справі судової земельної-технічної експертизи в якій зазначає, що позивачем не сплачено судовий збір у встановленому розмірі за подання вказаної заяви, не наведено жодних підстав в обґрунтування поданої заяви, заява містить ознаки зловживання правами, у зв`язку з чим просить заяву представника позивача повернути заявнику на підставі ч. 3 статті 44 ЦПК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року клопотання представника позивача про забезпечення доказів шляхом призначення у справі судової земельної-технічної експертизи у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки залишено без розгляду.

Судове рішення мотивовано тим, що питання виділу позивачу земельної ділянки вже було предметом судового розгляду у цивільній справі № 2018/13690/2012. За результатами розгляду зазначеної справи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки відмовлено.

З аналогічною за змістом заявою про забезпечення доказів представник позивача вже звертався до суду у дійсній цивільній справі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07.07.2020 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення земельно-технічної експертизи відмовлено. Зміст заявленого клопотання співпадає за змістом заяви про забезпечення доказів, що вже була предметом судового розгляду, тому суд на підставі ч. 3 ст. 44 ЦПК України визнати такі дії позивача зловживанням процесуальними правами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити клопотання для продовження розгляду по суті. Посилається на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спір між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 у справі № 2018/13690/2012, та спір у даній цивільній справі № 953/24556/19, виникли з приводу різних предметів позову та взагалі за зовсім інших по суті підстав. Предметом позову по цивільній справі № 2018/13690/2012 була Ѕ частина земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а підставою для позову було рішення Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2011 року по справі № 2018/2-21/11 про поділ домоволодіння за вказаною адресою та визнання за позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину цього домоволодіння за кожним.

Водночас, предметом позову по даній цивільній справі № 953/24556/19 є 49/100 частин земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а підставою для цього позову є постанова апеляційного суду Харківської області від 08.05.2018 року по справі № 640/3740/15-ц, яка набрала законної сили 08.05.2018, якою позивачу ОСОБА_1 виділено в натурі 49/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами вказаного домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , та за ним визнано право власності на вищевказані виділені в натурі 49/100 частин вказаного житлового будинку, з надвірними будівлями та спорудами..

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Рисенко В.М. просить апеляційне провадження за апеляційною скаргою закрити, оскільки вважає, що ухвала суду першої інстанції не підлягає перегляду окремо від рішення суду. Крім того, просить у задоволені скарги відмовити та залишити судове рішення без змін. Зазначає, що апелянтом не спростовано законний та обґрунтований висновок суду першої інстанції про те, що питання виділу позивачу частини земельної ділянки площею 0,0998га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 вже було предметом судового розгляду у цивільній справі № 2018/13690/2012. Апелянтом не спростовано пропуск строку позовної давності та висновок суду першої інстанції про зловживання позивача своїми процесуальними правами.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 367 ЦПК України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального права у спірних правовідносинах виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

У грудні 2019 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за позивачем право власності на 49/100 частин земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , припинити право власності відповідача на 49/100 частин вказаної земельної ділянки, стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на загальну суму 33 338,20 грн.

Разом з позовною заявою представник позивача звернувся з заявою про забезпечення доказів шляхом про призначення земельно-технічної експертизи, проведення якої доручити експертам Харківського науково-дослідницького інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса. На вирішення експертів поставити наступні питання: чи можливо, відповідно до вимог нормативно-правових актів, виділити позивачу ОСОБА_1 для визнання за ним права власності 49/100 частин земельної ділянки загальною площею 0,0998 га. за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до наданого до позовної заяви схематичного плану, з врахуванням розташованих на цій земельній ділянці 49/100 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, які виділені в натурі позивачу ОСОБА_1 відповідно до постанови апеляційного суду Харківської області від 08.05.2018 року по справі № 640/3740/15-ц; яку площу становить земельна ділянка у розмірі 49/100 частин відповідно до запропонованого позивачем ОСОБА_1 варіанту відповідно до наданого схематичного плану.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 7 липня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про призначення у справі судової земельно - технічної експертизи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 жовтня 2021 року апеляційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 7 липня 2020 року закрито.

11.11.2020 до канцелярії суду надійшла заява представника позивача про забезпечення доказів шляхом призначення у справі судової земельно-технічної експертизи.

В обґрунтування доводів заяви зазначає, що в межах даного предмету спору між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 не можливо забезпечити повне, всебічне та об`єктивне з`ясування всіх обставин справи і за наслідками розгляду справи ухвалити законне та обґрунтоване рішення без призначення відповідної земельної-технічної експертизи.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1-4 ст. 4 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Залишаючи заяву ОСОБА_3 про призначення експертизи суд першої інстанції виходив з того, що представник позивача зловживає своїми процесуальними правами.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої-третьої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Залишаючи заяву ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що питання щодо виділу позивачу ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0998 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 вже було предметом судового розгляду у цивільній справі № 2018/13690/2012.

Разом з тим, відмовляючи 02 грудня 2020 року в задоволені клопотання представника відповідача про закриття провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки суд першої інстанції виходив з того, що системний аналіз змісту судових рішень за результатами розгляду цивільних справ, сторонами в яких є позивач та відповідач, на які посилається представник відповідача в обґрунтування тотожності підстав та предметів позову, дозволяє прийти до висновку, що фактичні обставини, на яких ґрунтувалися вимоги та фактичні обставини по вказаним справам є різними, а тому відсутні підстави для закриття провадження у справі відповідно до п.3 ч. 1 ст.255 ЦПК України.

Крім того, судом не враховано, що постановою Апеляційного суду Харківської області від 08 травня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2018 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі Ѕ частини житлового будинку, припинення права спільної власності на домоволодіння задоволено частково.

Розподілено житловий будинок, змінивши співвласнику ОСОБА_1 розмір частки та виділено ОСОБА_1 в натурі 49/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами вказаного домоволодіння.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на виділену в натурі частину житлового будинку, з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , що відповідає 49/100 частини вказаного домоволодіння, а саме на: коридор літ. «1-1», площею 1,8 м2; частину передпокою літ. «1-2», площею 8,9 м2; коридор літ. «1-9», площею 19,3 м2; кладову літ. «1-10» площею 1,1 м2; кладову літ. «1-11», площею 2,6 м2; житлову кімнату літ. «1-12», площею 17,8 м2; санітарний вузол літ. «1-13», площею 4,5 м2; житлову кімнату літ. «1-14», площею 19,9 м2; кладову літ. «1-15», площею 3,5 м2; житлову кімнату літ. «1-16», площею 20,7 м2; кладову літ. «1-17», площею 3,5 м2; ганок літ. «а», площею 6,2 м2; погріб літ. «Г», площею 12,0 м2; ворота літ. «№ 2», площею 7,4 м2;1/2 частина огорожі літ. «№ 3», площею 99,65 м2; 1/2 частина замощення літ. «І», площею 14,65 м2.

Розподілено житловий будинок, змінивши співвласнику ОСОБА_2 розмір частки та виділено ОСОБА_2 в натурі 51/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами вказаного домоволодіння.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на виділену в натурі частину житлового будинку, з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , що відповідає 51/100 частини вказаного домоволодіння, а саме на: частину передпокою літ. «1-2», площею 9,8 м2; кладову літ. «1-3», площею 2,0 м2; кухню літ. «1-4», площею 15,3 м2; уборну літ. «1-5», площею 2,0 м2; котельню літ. «1-5а», площею 2,5 м2; ванну літ. «1-6», площею 3,2 м2; житлову кімнату літ. «1-7», площею 14,7 м2; житлову кімнату літ. «1-8», площею 29,0 м2; коридор літ. «1-8а», площею 2,3 м2; гараж літ. «Б», площею 51,2 м2; уборну літ. «В», площею 1,6 м2; ворота літ. «№1», площею 7,43 м2; Ѕ частина огорожі літ. «№ 3», площею 99,65 м2; 1/2 частина замощення літ. «І», площею 14,65 м2.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, у зв`язку зі зміною часток у праві спільної власності, у розмірі 21800 грн.

Вигрібну яму літ. «№4» та вигрібну яму літ. «№5» залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Припинено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 : улаштувати у приміщення літ «1-2» (передпокій) перегородку, переобладнавши таким чином: передпокій площею 8,9 кв. м та передпокій площею 9,8 кв.м; демонтувати дверний проріз між приміщенням літ «1-3» та коморою під сходами; обладнати виділені в натурі приміщення за адресою: АДРЕСА_1 самостійними системами опалювання, електропостачання, водопостачання, водовідведення та газопостачання.

Зобов`язано ОСОБА_2 : перенести унітаз з приміщення літ.»1-5» до приміщення літ. «1-5а»; улаштувати дверний проріз в приміщенні літ.»1-5» з установкою подвійної двері для виходу із частини будинку; прибудувати до приміщення літ.»1-5» ганок; демонтувати дверний проріз між приміщенням літ «1-3» та коморою під сходами.

Ухвалюючи вищезазначене рішення суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відсутності у ОСОБА_1 права користування земельню ділянкою, оскільки він суперечать вимогам ч.1 ст.120 ЗК України, ч.1 ст.377 ЦК України, відповідно до яких до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Залишаючи без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 08 травня 2018 року, Верховний Суд у постанові від 15 травня 2021 року зазначив, що твердження заявника про те, що вона є одноосібним власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 не має права на отримання у власність її частки, що підтверджується не тільки державним актом, але й рішенням Київського районного суду у справі № 2018/13690/2012, є безпідставними, та не мають жодного значення для розгляду цієї справи, оскільки суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення не установлював порядок користування земельною ділянкою. При цьому суд зауважує, що принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою при відчужені об`єкта нерухомості втілений у статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, згідно з якими до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З урахуванням зазначеного, посилання суду першої інстанції на судові рішення у справі № 2018/13690/2012, як підставу для відмови у задоволені заяви ОСОБА_3 про призначення експертизи, є помилковим.

Тому колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_3 , що повне, всебічне та об`єктивне з`ясування всіх обставин справи № 953/24556/19 можливо забезпечити лише шляхом призначення земельно-технічної експертизи відповідно до вимог 103 ЦПК України, оскільки для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Відповідач не довів, що метою звернення позивача до суду з заявою про призначення експертизи є затягування розгляду справи.

Враховуючи предмет, підстави та обґрунтування заяви ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 про призначення експертизи, судова колегія не вбачає підстав для залишення її без розгляду, оскільки такі дії позивача не свідчать про зловживання ним своїми процесуальними правами.

Твердження суду першої інстанції, що доводи та мотиви, якими суд обґрунтовував відсутність підстав для задоволення вказаної заяви були предметом апеляційного перегляду Харківським апеляційним судом, є безпідставними, оскільки ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 07 липня 2020 року було закрито, тобто по суті спору судове рішення не переглядалось.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 44 ЦПК України та помилково залишив без розгляду клопотання представника позивача.

З приводу посилань представника відповідача щодо несплати судового збору при зверненні до суду з клопотанням про забезпечення доказів колегія суддів зазначає, що сплата судового збору у випадку, передбаченому підпунктом 13 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI, за подання до суду заяви про забезпечення доказів здійснюється лише за умови, що така заява розглядається у процесуальному порядку, визначеному статтею 118 ЦПК, а не за подання клопотань про витребування доказів (виклик до суду свідків, призначення експертизи, витребування письмових чи речових доказів тощо), які розглядаються відповідно до статті 130 ЦПК у підготовчому судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновок суду щодо залишення позовної заяви без розгляду є необґрунтованим, тому, апеляційну скаргу належить задовольнити, а ухвалу суду скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Статівки Олександра Євгеновича.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 05 березня 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук