КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3939/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,

секретар - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про визнання договору недійсним та стягнення коштів

за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» - Добриня Ярослава Олексійовича

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року,

встановив:

у вересні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним Договір фінансового лізингу № К300А!, укладений між ним та відповідачем 10.11.2015, посилаючись на те, що відповідач не мав статусу фінансової установи, договір не був посвідчений нотаріально, в договорі його права як споживача були звужені, умови договору є несправедливими, а тому просив застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача на його користь всі сплачені ним внески в сумі 142 605 грн. 65 коп., стягнути судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу в сумі 3 000 грн. та суми сплаченого судового збору - 1 462 грн. та 768 грн. 40 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року позов було задоволено - визнано договір недійсним і застосовано наслідки недійсного (нікчемного) договору, стягнуто на користь позивача з відповідача сплачені кошти в сумі 412 605 грн. та судовий збір в сумі 1 409 грн. 60 коп.

Не погоджуючись із ухваленим рішення, представник відповідача - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

При зверненні до суду з даним позовом, позивач вказував, що 10.11.2015 між ним та відповідачем ТОВ «Автокредит Плюс» шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу було укладено договір про надання фінансового лізингу № К300А!, згідно з умовами якого йому передано у лізинг автомобіль марки Smart City, 2000 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , строком на 60 місяців. Згідно з умовами даного договору позивач зобов`язувався сплачувати щомісячні платежі та платежі по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору, на умовах цього договору в сумі 3 955 грн. та відшкодовує лізингодавцю всі витрати, які пов`язані з виконанням договору. По закінченню строку лізингу до нього як лізингоодержувача мало перейти право власності на предмет лізингу згідно з умовами цього договору. Згідно з додатком № 1 до даного договору йому було передано зазначений автомобіль вартістю 126 000 грн. На виконання умов Договору позивачем на рахунок відповідача у період з 10.11.2015 по 01.04.2018 було сплачено 142 605 грн. та авансовий платіж 20 400 грн.

ОСОБА_1 вважає, що даний договір лізингу містить елементи договору найму транспортного засобу, в порушення вимог ст. 220 ЦК України не посвідчений нотаріально, тому є нікчемним з відповідним настанням наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України та договір підлягає визнанню недійсним, оскільки вчинений ТОВ «Автокредит Плюс» без відповідного дозволу - ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, зокрема надання послуг фінансового лізингу в порушення вимог закону України «Про фінансовий лізинг». Крім того, в порушення відповідачем вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» договір містить несправедливі умови, викладені в пп. 5.1-5.7, 9.1, 9.2, 9.3, 9.4, 9.5, 9.6, 9.7, 9.8, 9.9, 9.10, 9.11, 9.12, 9.11, 9.12, 9.13, 13.8 договору, зокрема в частині відсутності достатньої інформації щодо порядку страхування предмету лізингу, порядку розрахунків (включення до лізингових платежів комісії за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу), обмеження права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім обов`язків, передбачених законом, звуження обов`язків лізингодавця, сплата лізингоодержувачем винагороди за додатковий моніторинг заборгованості, нарахування неустойки протягом трьох років з дня, коли зобов`язання повинно бути виконане, встановлення строку позовної давності у 5 років.

Заперечуючи проти заявлених вимог, представник відповідача вказував, що має право на надання послуг фінансового лізингу, хоча не є фінансовою установою відповідно до закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

ОСОБА_1 для застосування двосторонньої реституції повинен був повернути одержаний в лізинг автомобіль, однак цього не зробив, змінив місце проживання, а у разі неможливості повернути автомобіль мав відшкодувати його вартість. Відповідно до Додатку №2 до Договору фінансового лізингу №К300А були визначені відсотки за користування автомобілем. Відповідно до розрахунку собівартості послуг з користування автомобілем до складу щомісячного платежу входить плата за користування автомобілем. За строк користування автомобілем - з 01.01.2016 по 12.05.2020 ОСОБА_1 мав сплатити на користь ТОВ «Автокредит Плюс» 82 821 грн. 45 коп., а тому при застосуванні реституції слід виключити із суми, яка підлягає стягненню на користь позивача, вказані кошти. Тому заявлені вимоги вважав передчасними та просив відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року позов було задоволено - визнано договір недійсним і застосовано наслідки недійсного (нікчемного) договору, стягнуто на користь позивача з відповідача сплачені кошти в сумі 412 605 грн. та судовий збір в сумі 1 409 грн. 60 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом, договір не був посвідчений нотаріально, та застосував наслідки недійсного договору, стягнувши на користь позивача з відповідача суму сплачених ним коштів - 142 605 грн.

Однак повністю погодитись з таким рішенням суду першої інстанції неможливо, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права.

Як видно з матеріалів справи, між сторонами 10.11.2015 шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу було укладено договір про надання фінансового лізингу № К300А!, згідно з умовами якого йому передано у лізинг автомобіль марки Smart City, 2000 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , строком на 60 місяців. Згідно з умовами даного договору позивач зобов`язувався сплачувати щомісячні платежі та платежі по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору, на умовах цього договору в сумі 3 955 грн. та відшкодовує лізингодавцю всі витрати, які пов`язані з виконанням договору. По закінченню строку лізингу до нього як лізингоодержувача мало перейти право власності на предмет лізингу згідно з умовами цього договору. Згідно з додатком № 1 до даного договору йому було передано зазначений автомобіль вартістю 126 000 грн. На виконання умов Договору позивачем на рахунок відповідача у період з 10.11.2015 по 01.04.2018 було сплачено 142 605 грн.

Правовідносини, які виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».

В ч. 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» закріплено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.

Відповідно до положень статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Згідно чч. 1 та 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Відповідно до цієї норми визнання недійсним нікчемного договору закон не передбачає. Хоча суд першої інстанції послався на вказану норму закону, однак зазначив, що договір слід визнати недійсним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Зазначений договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань.

За таких обставин, відсутні підстави для надання юридичної оцінки окремим пунктам договору на предмет їх несправедливості у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Спірний договір є нікчемним правочином, а тому не підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину, без визнання нікчемного правочину недійсним.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року (справа №404/4702/18-ц).

Тому в задоволенні вимоги про визнання договору недійсним слід відмовити, скасувавши рішення суду першої інстанції в цій частині з ухваленням нового рішення.

Застосовуючи наслідки нікчемного правочину, суд зазначив у мотивувальній частині рішення про обов`язок позивача як лізингоодержувача повернути автомобіль, однак не врахував той факт, що автомобіль ним не повернуто, місце його перебування відповідачу не відоме.

За таких обставин, слід застосувати наслідки двосторонньої реституції та врахувати вартість автомобіль, який позивачем не повернуто - 126 000 грн. Відповідно слід зменшити суму стягнутих коштів на користь позивача до 16 500 грн.

Разом з тим, відсутні підстави для вирахування від суми сплачених платежів плати за користування предметом лізингу, яка становить 82 821 грн. 45 коп., оскільки такий відсоток за користування предметом лізингу в розмірі 24% був визначений в Додатку №2 до Договору фінансового лізингу, який є нікчемним, а тому не підлягає застосуванню.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року (справа №369/10789/14-ц) зазначається, що за змістом частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відзначалося, що «суди не покликані вирішувати будь-які питання, які виникають з усіх можливих правовідносин (наприклад, з політичних правовідносин). Функцією суду є розгляд і вирішення юридичних конфліктів, тобто юридичних спорів». Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко виходячи з підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Отже, суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір між сторонами щодо застосування наслідків нікчемного правочину та стягуючи на користь позивача всі сплачені ним кошти на виконання такого правочину, не застосував відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України наслідків недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи та обмежився лише вказівкою про те, що позивач, зважаючи на його вимоги, які підлягають задоволенню, має повернути відповідачу - ТОВ «Автокредит Плюс» отриманий ним у лізинг автомобіль вартістю 126 000 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю бо частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині задоволення вимоги про визнання недійсним договору та ухвалити в цій частині нове судове рішення - про відмову в задоволенні цієї вимоги, а в іншій частині рішення слід змінити.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» - Добриня Ярослава Олексійовича задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року в частині визнання договору недійсним скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору відмовити.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року змінити та визначити суму стягнення - 16 500 грн. та судовий збір - 768 грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст рішення виготовлено 09 березня 2021 року.

Головуючий

Судді