Дата документу 17.03.2021 Справа № 334/3368/16-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 334/3368/16Головуючий у 1-й інстанції Турбіна Т.Ф.
Пр. № 22-ц/807/69/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-4), який в подальшому уточнила (т.с. 1 а.с. 231-233) та в якому просила:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в розмірі 71147,51 грн., що були розміщені в ПАТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_3 23.10.2015 та поділити вказану суму в рівних частках, стягнувши з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 35573,76 грн.

- визнати спільною сумісною власністю грошові кошти у розмірі 90351,72 грн., що були розміщені на депозитному рахунку, відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_3 23.10.2015 та поділити вказану суму в рівних частках, стягнувши з відповідача на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 45175,86 грн.;

- визнати спільною сумісною власністю грошові кошти у розмірі 102000,00 грн., що були розміщені на депозитному рахунку, відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 23.10.2015 та поділити вказану суму в рівних частках, стягнувши з позивачки на користь відповідача грошові кошти у розмірі 50001,00 грн.;

- визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати спільною сумісною власністю будівельні матеріали та обладнання, які були використані при будівництві гаражу № НОМЕР_1 , що знаходиться в обслуговуючому гаражному кооперативі «Портовик», та будівельні матеріали та обладнання, які були використані при будівництві садового будинку, що знаходиться в садівничому товаристві «Комунаровець», та здійснити виділ частки майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, шляхом стягнення з ОСОБА_3 компенсації Ѕ частини їх вартості;

- визнати спільною сумісною власністю транспортний засіб ЗАЗ 1103 Славута, 2005 року випуску, виділити його ОСОБА_3 , стягнувши з нього компенсацію Ѕ вартості транспортного засобу на користь ОСОБА_1 в розмірі 15751,00 грн. та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що за час шлюбу сторони придбали 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться в обслуговуючому гаражному кооперативі «Портовик», дачний будинок, що знаходиться в садівничому товаристві «Комунаровець», транспортний засіб ЗАЗ 1103 Славута, 2005 року випуску.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_4 (т.с. 1 а.с. 36).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 37) відкрито провадження у цій справі в порядку загального позовного провадження.

В автоматизованому порядку суддею Колесник С.Г. замінено суддю Лихосенко М.О. у зв`язку із закінченням терміну повноважень останньої (т.с. 1 а.с. 51).

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічною позовною заявою (т.с. 1 а.с. 58-61), в якій просив визнати спільним майном подружжя грошові кошти у сумі 102000,00 грн., що були розміщені на депозитному рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 та в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості Ѕ частини спільного майна в розмірі 35249,00 грн.

В обґрунтування зустрічного позову зазначав, що за час шлюбу сторонами спільно нажито наступне майно: автомобіль ЗАЗ 1103 Славута, 2005 року випуску, вартістю 31502,00 грн., право власності на який зареєстровано ОСОБА_3 , та грошові кошти у сумі 102000,00 грн., що були розміщені на депозитному рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 .

Виходячи з того, що кожен зі сторін має право на Ѕ частину майна, вартість якої становить 66751,00 грн., і з того, що фактично автомобіль зареєстрований та перебуває у користуванні ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 на власний розсуд розпорядилася грошовими коштами у сумі 102000,00 грн., вважає, що ОСОБА_1 повинна компенсувати ОСОБА_3 грошову суму 35249,00 грн., яка є різницею між вартістю Ѕ частини спільного майна та майна, яке залишилося у користуванні ОСОБА_3 .

В автоматизованому порядку суддею Турбіною Т.Ф. замінено суддю ОСОБА_5 у зв`язку із закінченням терміну повноважень останньої (т.с. 1 а.с. 97).

Вищезазначений зустрічний позов ОСОБА_3 прийнято до розгляду у цій справі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2020 року (т.с. 2 а.с. 53-57) первісний позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3 у цій справі задоволено частково.

Визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ):

- грошові кошти у розмірі 100002,00 грн., які зберігалися на депозитному рахунку НОМЕР_4 , відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» за договором SAMDNWFD901 на ім`я ОСОБА_1 ;

- грошові кошти у розмірі 71147,51 грн., які зберігалися на депозитному рахунку3348, відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» за договором SAMDNWFD701 на ім`я ОСОБА_3 ;

- автомобіль ЗАЗ 1103 Славута, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , який на праві власності зареєстрований за ОСОБА_3 .

В порядку поділу майна подружжя:

- стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію Ѕ частини грошових коштів, які зберігалися на депозитному рахунку НОМЕР_4 , відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» за договором SAMDNWFD901 на ім`я ОСОБА_1 , у розмірі 50001,00 грн.;

- стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ частини грошових коштів, які зберігалися на депозитному рахунку НОМЕР_6 , відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» за договором SAMDNWFD701 на ім`я ОСОБА_3 , у розмірі 35573,75 грн.;

- стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля ЗАЗ 1103 Славута, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , у розмірі 15052,50 грн., виділивши автомобіль ЗАЗ 1103 Славута, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , ОСОБА_3 ,

- а всього шляхом взаємозаліку стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частини спільного майна подружжя у сумі 625,25 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

ОСОБА_3 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 65-67) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 заявила також клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, на вирішення якої поставити такі питання:

- визначити вартість будівельних матеріалів та конструктивних елементів будинку, використаних при будівництві садового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 з перерахуванням найменування, кількості та вартості будівельних матеріалів та обладнання;

- чи можливий виділ в натурі 1/2 частини будівельних матеріалів та конструкційних елементів, використаних при будівництві садового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 );

- визначити вартість будівельних матеріалів та конструктивних елементів, використаних при будівництві гаражу № НОМЕР_1 в обслуговуючому гаражному кооперативі «Портовик» (м. Запоріжжя, вул. Портова, б. 1а), з перерахуванням найменування, кількості та вартості будівельних матеріалів та обладнання;

- чи можливий виділ в натурі 1/2 частини будівельних матеріалів та конструктивних елементів, використаних при будівництві гаражу № НОМЕР_1 в обслуговуючому гаражному кооперативі «Портовик» (м. Запоріжжя, вул. Портова, б. 1а), з перерахуванням найменування, кількості та вартості будівельних матеріалів та обладнання.

2. Проведення експертизи доручити ТОВ «Регіональне судово-експертне бюро» (69000, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 121);

3. Зобов`язати ОСОБА_3 не перешкоджати експерту в доступі до об`єктів дослідження (як зовнішньому так і внутрішньому);

4. Витрати на проведення експертизи покласти на апелянта.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 72).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 28 вересня 2020 року (т.с. 2 а.с. 83), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 85), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).

ОСОБА_3 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (т.с. 2 а.с. 96-105).

У судовому засіданні 09 грудня 2020 року апеляційним судом розпочато розгляд цієї справи по суті за відсутності ОСОБА_3 та представника ОСОБА_1 адвоката Черкашина І.І. (т.с. 2 а.с. 114-115): заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, а саме: позивача ОСОБА_1 , іншого представника останньої адвоката Федорова М.Д. та представника ОСОБА_3 адвоката Шахматова Ю.Ю.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2020 року (т.с. 2 а.с. 113, 117) у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про призначення судової будівельно-технічної експертизи у цій справі відмовлено. У розгляді справи цієї оголошено перерву.

У судове засідання 17 березня 2021 року повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі в порядку ст. 130 ч. 5 ЦПК України, ОСОБА_3 та представник ОСОБА_1 адвокат Черкашин І.І. повторно не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання ОСОБА_3 та представника ОСОБА_1 адвоката Черкашина І.І. і на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України ухвалив: розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника ОСОБА_3 адвоката Шахматова Ю.Ю. (т.с. 2 а.с. 111-112), ОСОБА_1 та іншого представника останньої - адвоката Федорова М.Д. (т.с. 2 а.с. 110).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, додаткові пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи лише частково вищезазначені первісний ( ОСОБА_1 ) та зустрічний ( ОСОБА_3 ) позови сторін у цій справі у вищезазначений спосіб, керувався ст. ст. 4, 7, 12, 27, 76-81, 258-259, 354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності первісного та зустрічного позовів у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із такого.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, що виключені з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України при поділі майна подружжя розміри часток майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що до правовідносин з приводу придбання майна, що виникли до 2004 року, застосовуються положення КпШС України та Закону України «Про власність», який був чинним до 20.06.2007 року.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Згідно ст. 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у шлюбі, зареєстрованому 28.03.1963 року. Шлюб розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.03.2016, яке набрало законної сили 29.03.2016 (копія т.с. 1 а.с.6).

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_7 від 07.06.2000, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і їх донька ОСОБА_6 в порядку приватизації набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 . На підставі цього свідоцтва 11.07.2000 ОП ЗМБТІ за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_6 було зареєстровано право спільної сумісної власності на дану квартиру, запис за реєстраційним номером 200 р №35591 (копія т.с. 1 а.с.26-28).

ОСОБА_1 у своїй первісній позовній заяві у цій справі просила визнати спільним майном подружжя 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Таким чином, вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності зазначених осіб, частки яких не виділені, які набули право власності на вказану квартиру не за рахунок спільної праці і спільних коштів подружжя, а відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 15 Закону України «Про власність» шляхом безоплатної передачі особам, які в ній мешкали.

Суд першої інстанції правильно встановив: оскільки, джерелом набуття права власності на квартиру в процесі її приватизації не можуть бути грошові кошти чи результати праці, то набуте в такий спосіб майно не може бути предметом поділу спільно набутого майна подружжя.

Питання щодо поділу цього майна між співвласниками підлягає вирішенню за нормами ЦК України. Відповідно до остаточного змісту позовних вимог ОСОБА_1 не ставиться питання щодо поділу цього майна.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що первісні позовні вимоги позову ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 у цій справі є безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають.

Крім того, первісний позивач ОСОБА_1 відповідно до уточненої первісної позовної заяви від 23.08.2018 у цій справі просила визнати спільною сумісною власністю подружжя будівельні матеріали та обладнання, які були використані при будівництві гаражу № НОМЕР_1 , що знаходиться в обслуговуючому гаражному кооперативі «Портовик», та будівельні матеріали та обладнання, які були використані при будівництві садового будинку, що знаходиться в садівничому товаристві «Комунаровець», та стягнути з ОСОБА_3 компенсацію Ѕ частини їх вартості.

Первісний відповідач ОСОБА_3 заперечував проти того, що вказане майно перебуває у його користуванні, проти присудження йому будь яких будівельних матеріалів та обладнання, які були використані при його будівництві, та проти присудження сплати ОСОБА_1 грошової компенсації замість її частки.

Згідно із довідкою Садівничого товариства «Комунаровець», виданої у квітні 2016 року ОСОБА_3 , він є членом садівничого товариства «Комунаровець» і користується земельною ділянкою № НОМЕР_8 площею 0,09 га (т.с. 1 а.с.26).

Відповідно до листа Міжрайонного управління у Запорізькому районі та м. Запоріжжі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 05.04.2017 № 0-8-0.18-389/117-17 та Книги записів реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю смт. Малокатеринівка, за даними Книги записів реєстрації Державних актів на право власності на землю громадян на території Малокатеринівської селищної ради Запорізького району Запорізької області, проведена державна реєстрація Державного акту на право приватної власності на землю площею 0,0918 га для ведення садівництва, яка розташована в садівничому товаристві «Комунаровець», серії НОМЕР_9 на ім`я ОСОБА_3 , виданого на підставі рішення Малокатеринівської селищної ради від 12.02.1998 року №27, зареєстрованого 14.09.1998 за реєстровим номером 1244 (т.с. 1 а.с.83-86).

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 надали пояснення, що вони приймали участь у будівництві садового будинку у період 1992-1994 років, місцезнаходження якого пояснити не змогли.

Згідно із довідкою голови обслуговуючого гаражного кооперативу «Портовик», ОСОБА_3 перебуває в складі членів гаражного кооперативу і являється володільцем гаражу № НОМЕР_1 (т.с. 1 а.с.26).

Жодних правовстановлюючих документів, технічної документації вказаних об`єктів суду першої інстанції сторонами не було надано.

На підтвердження вартості будівельних матеріалів та обладнання, які були використані при будівництві гаража № НОМЕР_1 , та будівельних матеріалів та обладнання, які були використані при будівництві садового будинку, ОСОБА_1 надала суду першої інстанції у цій справі дублікат чека №350046 від 20.09.1984 на 101,75 крб., накладної №54955 від 23.05.1990 на відпуск матеріалів на сторону на суму 24,70 крб., квитанцій до приходного касового ордеру №11129 від 15.11.1990 на суму 9,90 крб. і №1260 на суму 28,56 крб., довідки магазину від 30.09.1984 про продаж талону на вапняний розчин на суму 56,40 крб., копії накладних №756 від 16.11.1984 на суму 62,50 крб., №007612 від 27.03.1991 на суму 28,56 крб., №54726 від 04.03.1990, №46620 від 03.11.1989 на суму 9,90 грн. (копії т.с. 1 а.с. 234-239), які суд першої інстанції правильно оцінив критично, оскільки позивачем не доведено, що будівництво вказаних об`єктів було здійснено у період 1984 1991 років та за рахунок вказаних будівельних матеріалів.

Клопотання ОСОБА_1 про призначення будівельно-технічної експертизи з метою встановлення вартості будівельних матеріалів та обладнання, які були використані при будівництві гаражу № НОМЕР_1 , та будівельних матеріалів та обладнання, які були використані при будівництві садового будинку (т.с. 1 а.с. 240), первісний позивач ОСОБА_1 та представники останньої в ході судового розгляду справи не підтримали. ОСОБА_1 в судовому засіданні відмовилась від проведення зазначеної експертизи. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Будь-яких інших доказів на підтвердження вимог позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя будівельних матеріалів та обладнання, які були використані при будівництві гаражу № НОМЕР_1 , що знаходиться в обслуговуючому гаражному кооперативі «Портовик», та при будівництві садового будинку, що знаходиться в садівничому товаристві «Комунаровець», та стягнення з ОСОБА_3 компенсації Ѕ частини їх вартості, первісним позивачем ОСОБА_1 суду першої інстанції не було надано.

З урахуванням викладеного, виходячи з засад змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в цій частині первісним позивачем ОСОБА_1 та її представником не доведені, а тому задоволенню у цій справі не підлягають.

Також, судом першої інстанції було правильно встановлено, що в період шлюбу, у 2007 році, сторони придбали автомобіль ЗАЗ 1103 Славута, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_10 від 09.07.2008 на ім`я ОСОБА_3 (копія т.с. 1 а.с.43, 89).

Сторонами визнається, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і після розірвання шлюбу перебуває у користуванні ОСОБА_3 .

Зустрічний позивач ОСОБА_3 у своєму зустрічному позові у цій справі також просив в порядку поділу майна подружжя вказаний транспортний засіб залишити у його користуванні, а позивачці сплатити половину його вартості, виходячи з наданої нею оцінки автомобіля.

Згідно із наданим у 2016 році первісним позивачем ОСОБА_1 звітом про незалежну оцінку ТОВ «Брок Сервіс плюс» вартість транспортного засобу становить 31502,00 грн. (т.с. 1 а.с.7-25).

В ході розгляду цієї справи судом першої інстанції первісний позивач ОСОБА_1 на підтвердження вартості спірного майна надала звіт ТОВ «Брок Сервіс плюс» про незалежну оцінку станом на 15.08.2017, згідно якого вартість спірного автомобіля становить 30105,00 грн. (т.с. 11 а.с. 131-153).

Представником відповідача ОСОБА_3 суду першої інстанції було надано висновок ТОВ «Укрспецекспертиза», згідно якого вартість аналогічного транспортного засобу станом на 06.05.2019 становить 20196,00 грн.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_3 в зустрічній позовній заяві в частині поділу транспортного засобу не заявляв про зменшення позовних вимог, суд першої інстанції правильно прийняв в якості належного доказу вартості спірного автомобіля наданий первісним позивачем ОСОБА_1 звіт ТОВ «Брок Сервіс плюс» про незалежну оцінку станом на 15.08.2017.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що первісні позовні вимоги позову ОСОБА_1 і позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 щодо поділу набутого в період шлюбу автомобіля ЗАЗ 1103 Славута, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , відповідно до ст. 71 СК України є обґрунтованими у цій с праві і такими, що підлягають задоволенню.

В порядку поділу майна подружжя суд першої інстанції правильно присудив автомобіль ОСОБА_3 з виплатою ОСОБА_1 компенсації вартості Ѕ частки автомобіля, що становить 15751,00 грн.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що, окрім вказаного транспортного засобу, до спільного майна подружжя, що підлягає поділу, належать грошові кошти:

- у розмірі 100002,00 грн., які були розміщені на депозитному рахунку НОМЕР_4 , відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» за договором SAMDNWFD901 на ім`я ОСОБА_1 ,

- та грошові кошти у розмірі 71147,51 грн., які зберігалися на депозитному рахунку НОМЕР_6 , відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» за договором SAMDNWFD701 на ім`я ОСОБА_3 .

Так, згідно із довідками ПАТ КБ «Приватбанк» та виписок по рахунках, у сторін по справі були відкриті такі депозитні рахунки:

- на ім`я ОСОБА_1

= рахунок НОМЕР_11 - відкритий 24.12.2014, сума депозиту 40000,00 грн., 03.02.2015 перевод на карту 5168….2243;

= рахунок НОМЕР_12 відкритий 22.05.2015, сума депозиту 2,00 грн., поповнення вкладу 24.06.2015 на 50000,00 грн., поповнення вкладу 13.07.2015 на 50000,00 грн., 23.10.2015 вклад у сумі 100002,00 грн. знято для переводу на вклад «на вимогу» для продовження депозитного договору (рахунок НОМЕР_4 );

= рахунок НОМЕР_13 відкритий 22.05.2015, сума депозиту 50000,00 грн., 24.06.2015 знято 50000,00 грн. для поповнення депозиту НОМЕР_12 ;

= рахунок НОМЕР_14 відкритий 08.01.2013, було 50000,00 грн., які 09.01.2015 переведені на інший вид вкладу НОМЕР_15 ;

= рахунок НОМЕР_16 відкритий 27.04.2016, вклад у сумі 30000,00 грн., 28.07.2016 гроші повернуто вкладнику;

= рахунок НОМЕР_17 відкритий 23.10.2014 , сума вкладу 40000,00 грн., 24.12.2014 перевод суми депозиту 40000,00 грн. на карту 5168….2243;

= рахунок НОМЕР_15 відкритий 09.01.2015, сума вкладу 50000,00 грн., 13.07.2015 гроші повернуті вкладнику;

= рахунок НОМЕР_4 відкритий 23.10.2015, сума вкладу 100002,00 грн., гроші повернуті вкладнику 24.04.2016 (після розірвання шлюбу);

= рахунок НОМЕР_18 відкритий 09.04.2013, сума 00,00 грн.

- на ім`я ОСОБА_3

= рахунок НОМЕР_19 - відкритий 28.10.2016, сума вкладу 40000,00 грн.,

= рахунок НОМЕР_20 відкритий 27.04.2016, сума вкладу 30000,00 грн., 31.10.2016 повернуто вкладнику;

= рахунок НОМЕР_21 відкритий 22.04.2015, сума вкладу 02,00 грн., 27.07.2015 поповнено вклад на 50000,00 грн., 01.08.2015 поповнено вклад на 20000,00 грн., 23.10.2015вклад 70002,00 грн.переведений на інший рахунок;

= рахунок НОМЕР_22 відкритий 09.01.2015, сума вкладу 50000,00 грн., 13.07.2015 повернуто вкладнику;

= рахунок НОМЕР_23 відкритий 08.01.2013, сума вкладу 50000,00 грн., які 09.01.2015 переведено на інший вклад;

= рахунок НОМЕР_24 відкритий 03.05.2017, вклад 1500,00 доларів США,

= рахунок НОМЕР_6 відкритий 23.10.2015, вклад 70002,00 грн. з рахунку НОМЕР_21 , вклад 70002,00 грн. та проценти на вклад у сумі 1145,51 грн.булиповернуті вкладнику 24.04.2016 (після розірвання шлюбу);

= рахунок НОМЕР_25 відкритий 23.01.2015 1,34 грн. 00,00 грн.

= рахунок НОМЕР_26 відкритий 23.01.2015 на 15000,00 грн., поповнення здійснювалося до 13.07.2015 до загальної суми 70000,00 грн., 27.07.2015 і 01.08.2015 гроші були переведені на інший депозит (рахунок НОМЕР_21 ).

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що до спільного майна подружжя належать грошові кошти, які були внесені на депозит в період шлюбу та наявні на момент розірвання шлюбу, а саме, вклад у сумі 100002,00 грн., який був розміщений на депозитному рахунку НОМЕР_4 , відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» за договором SAMDNWFD901 на ім`я ОСОБА_1 , та вклад з процентами у загальному розмірі 71147,51 грн., які зберігалися на депозитному рахунку НОМЕР_6 , відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» за договором SAMDNWFD701 на ім`я ОСОБА_3 , які підлягають поділу в порядку ст. 70 СК України.

Оскільки підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 зняли вказані грошові кошти з рахунків і розпорядились ними на власний розсуд, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в порядку поділу майна подружжя Ѕ частина вказаних вкладів підлягає стягненню на користь іншого з подружжя.

Первісні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю вкладу у розмірі 30000,00 грн. і процентів у сумі 347,75 грн., розміщених на депозитному рахунку ОСОБА_3 НОМЕР_20 , відкритому 27.04.2016, та вкладу у розмірі 60000,00 грн. і 03,97 грн. відсотків, розміщених на депозитному рахунку ОСОБА_3 НОМЕР_19 , відкритому 28.10.2016, суд першої інстанції правильно вважав необґрунтованими, оскільки вказані вклади були розміщені після розірвання шлюбу і доказів того, що розміщені кошти є спільним майном подружжя суду першої інстанції не було надано.

Належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав доведеним, що об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3 є:

- автомобіль ЗАЗ 1103 Славута, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , який на праві власності зареєстрований за ОСОБА_3 ,

- грошові кошти у розмірі 100002,00 грн., які зберігалися на депозитному рахунку НОМЕР_4 , відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» за договором SAMDNWFD901 на ім`я ОСОБА_1

- та грошові кошти у розмірі 71147,51 грн., які зберігалися на депозитному рахунку НОМЕР_6 , відкритому в ПАТ КБ «Приватбанк» за договором SAMDNWFD701 на ім`я ОСОБА_3

- тому, в в порядку поділу яких належить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію Ѕ частини грошових коштів, які зберігалися на депозитному рахунку НОМЕР_4 , відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» за договором SAMDNWFD901 на ім`я ОСОБА_1 , у розмірі 50001,00 грн.;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію Ѕ частини грошових коштів, які зберігалися на депозитному рахунку НОМЕР_6 , відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» за договором SAMDNWFD701 на ім`я ОСОБА_3 у розмірі 35573,75 грн.

У зв`язку із чим, суд першої інстанції також правильно вважав, що у цій справі підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошова компенсація вартості Ѕ частини автомобіля ЗАЗ 1103 Славута, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , у розмірі 15052,50 грн.

Вартість Ѕ частини спільного майна подружжя, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , становить 50626,25 грн. (35573,75 грн. + 15052,50 грн. = 50626,25 грн.). Вартість Ѕ частини спільного майна подружжя, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 становить 50001,00 грн.

Таким чином, в результаті взаємозаліку підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошова компенсація вартості Ѕ частини спільного майна подружжя у сумі 625,25 грн. (50626,25 грн. - 50001,00 грн. = 625,25 грн.).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в іншій частині у задоволенні первісного та зустрічного позовів у цій справі слід відмовити з вищенаведених підстав.

Доводи апеляційної скарги первісного позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 дублюють доводи первісної позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію первісного позивача ОСОБА_1 у цій справі, викладену в її первісному позові, яку вона та її представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування первісного позивача ОСОБА_1 передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в частині відмови у задоволенні її первісних позовних вимог, та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відсутні.

Первісний позивач ОСОБА_1 та її представники не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову первісного позивача в частині відмови та у спростування позову ОСОБА_3 в частині його задоволення.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги первісного позивача ОСОБА_1 .

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною первісного позивача ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 113, 117) у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про призначення судової будівельно-технічної експертизи у цій справі було відмовлено.

Оскільки, апеляційним судом було встановлено, що доводи апелянта про те, що суд першої інстанції за власною ініціативою взагалі не розглянув вищезазначену заяву сторони ОСОБА_1 про призначення експертизи (т.с. 1 а.с. 240), не відповідають дійсності; дана справа перебувала на розгляді суду першої інстанції 4 (чотири) роки з 2016; питання про призначення експертизи вирішувалось судом першої інстанції у судовому засіданні 24.06.2020 року (журнал судового засідання т.с. 2 а.с.51); на поставлене питання судом першої інстанції ОСОБА_1 та її представникові щодо поданої заяви про призначення експертизи, остання та її інший представник повідомили про відмову від цієї заяви, яка й була прийнята судом першої інстанції; при цьому, суддя декілька разів ставила питання ОСОБА_1 «чи дійсно Ви відмовляєтесь від проведення експертизи?», на що була одна і та ж відповідь зі сторони ОСОБА_1 : «Так, відмовляюсь»; доказом відмови позивача від підтримання заяви про призначення експертизи, окрім журналу судового засідання, є також диск із звукозаписом судового засідання, що міститься у матеріалах цієї справи.

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України апеляційний суд не може переглядати питання про призначення вищезазначеної експертизи у цій справі, яке суд першої інстанції у цій справі не розглядав, оскільки ОСОБА_1 та її представник від останнього у суді першої інстанції добровільно відмовилась. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

За змістом ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При вищевикладених обставинах, у матеріалах цієї справи відсутні та стороною ОСОБА_1 апеляційному суду не надані докази того, що ОСОБА_1 та її представник відмовились від підтримання заяви про експертизу у суді першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від них.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги первісного позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови первісному позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок первісного відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 23.03.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.