ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9831/21 Справа № 205/1933/20 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна про визнання договору дарування квартири недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

13 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна про визнання договору дарування квартири недійсним.

В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві приватної власності належали ѕ частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Інша ј частина зазначеної квартири належить на праві власності її сину ОСОБА_4 .

16 березня 2019 року між позивачем та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір дарування ѕ частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Наталією Борисівною.

До укладення вказаного договору між сторонами були досягнуті домовленості, відповідно до яких позивач залишиться надалі зареєстрованою в квартирі та кошти, отримані відповідачами від надання оренди будуть передаватися ОСОБА_1 на лікування, відповідачі будуть надавати їй матеріальну допомогу.

Після спливу 11 місяців з дати укладення договору позивача було знято з реєстрації, відповідачі матеріальної допомоги та кошти, отримані за здачу квартири, їй не надавали.

У зв`язку з цим позивач зрозуміла, що допустилася помилки щодо природи правочину при укладенні оскаржуваного договору, оскільки бажала укласти договір довічного утримання. Позивач вважала, що уклавши договір, буде отримувати матеріальну допомогу, у разі необхідності зможе повернутися до квартири для проживання. Позивач також зазначає, що, оскільки в неї немає іншого житла, вона не мала наміру відчужувати квартиру.

На підставі викладеного просить визнати договір дарування ѕ частин квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., недійсним (а.с.а.с.1-3,127-131).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна про визнання договору дарування квартири недійсним

- задоволенні.

Визнано недійсним договір дарування ѕ частин квартири АДРЕСА_2 , посвідчений 16.03.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., зареєстрований в реєстрі за №337.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.157-160).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просили, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити повністю (а.с.170-175).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на праві власності належала Ѕ частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності від 14 березня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 326 приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б. (а.с.7).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 березня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 327 приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б., ОСОБА_1 також належала ј частина вищевказаної квартири (а.с. 6).

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 16 березня 2019 року укладено договір дарування ѕ часток квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б. та зареєстрований в реєстрі за №337 (а.с. 4-5).

Відповідно до Договору позивач передала відповідачам у власність ѕ частки квартири в рівних частках кожному.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з відсутності волевиявлення позивача під час укладення нею договору саме на безоплатну передачу майна відповідачам, помилку позивача щодо правової природи укладеного договору, а також те, що відповідачі зобов`язалися сплачувати щомісячно позивачу кошти з оренди квартири, тобто передача майна була за умови вчинення на користь дарувальника дій майнового характеру і не була безоплатною.

Проте погодитися з таким висновком суду, колегія суддів не може.

Так, визнання правочину недійсним з огляду на його вчинення всупереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.ст.229-233 ЦК України.

Згідно ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зробив висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказав, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду України (справа № 6-202цс-15 від 21 жовтня 2015 року, справа №6-1364цс15 від 03 лютого 2016 року), у постановах Верховного Суду (справа №№61-13652св18 від 28 березня 2018 року, та справа №61-745св17 від 03 травня 2018 року, справа№61-2785св18 від 07 червня 2018 року ).

У вказаних висновках визначено, що саме є помилкою достатньою для визнання договору дарування недійсним. Верховній Суд зазначив, що нотаріальне посвідчення, прочитання та роз`яснення нотаріусом тексту договору дарування сторонам є недостатнім для правильного сприйняття особою фактичних обставин правочину на момент його підписання. Необхідно враховувати вік цієї особи, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Все це вплинуло на волевиявлення особи, тому допущена ним помилка при підписанні договору дарування має істотне значення, що створює підстави для визнання його недійсним.

Згідно правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, де Верховний Суд зазначив, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним.

Проаналізувавши зміст позовної заяви, доводи апеляційної скарги, в їх сукупності з письмовими доказами, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних, достатніх та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 вчинила договір дарування 3/4 частки квартири від 16 березня 2019 року під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, з огляду на наступне.

Так, у тексті договору дарування не міститься застережень чи вказівок про фінансові зобов`язальні умови для ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надавати довічне утримання ОСОБА_1 , а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам ст. 717 ЦК України (аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 12 вересня 2018 року справа №335/8252/14-ц).

На час дарування 3/4 частки квартири, ОСОБА_1 жодних заперечень не висловлювала, не повідомляла нотаріуса, що хоче укласти інший вид договору, не повідомляла про свій стан здоров`я, не вказувала на потребу в сторонньому догляді, а тому, посилання позивачки в позовній заяві та під час судового розгляду справи щодо впливу на її дії похилого віку та стану здоров`я, необізнаності щодо правової природи правочину при укладенні договору дарування та не усвідомлення який насправді документ підписала, не мають доказового підтвердження.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновок суду першої інстанції та відповідно таке рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а в задоволені позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сплачено судовий збір у розмірі 1942,20 грн. кожною, він підлягає стягненню з ОСОБА_1 на їх користь.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2021 року - скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна про визнання договору дарування квартири недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 1942,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_3 ) судові витрати в розмірі 1942,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: