Провадження № 22-ц/812/2344/21 Головуючий суду першої інстанції Щербина С.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2021 року м. Миколаїв Справа 487/7898/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Богуславській О.М.,

за участю: заявника ОСОБА_1 ,

заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

представника заінтересованої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_3 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Щербини С.В., в залі судового засідання в м. Миколаєві, о 16 год 09 хв, повний текст якого складено 15 листопада 2021 року, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

08 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису.

Доводи заяви обґрунтовувала тим, що вона проживає разом зі своїм батьком та сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою разом з ними близько 10 років проживав колишній співмешканець заявниці ОСОБА_2 .

З травня 2019 року їх стосунки погіршились, а в січні 2021 року припинились. Постійна неадекватна поведінка з боку ОСОБА_2 стала причиною розриву відносин.

Проте колишній співмешканець не дає заявнику спокою, постійно переслідує її вдома та в обумовлений час не повертає сина додому, також систематично чинить відносно неї домашнє насильство психологічного характеру, яке проявляється у вигляді постійних словесних образ, безпідставних криків, погроз та залякувань, обмеження права вибору одягу та спілкування з іншими людьми, навіювання почуття провини та невпевненості. Перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння з`ясовує стосунки в агресивній формі, залякує її та погрожує відібрати у неї сина чим порушує її права та принижує її честь та гідність у присутності дитини.

Заявниця змушена викликати поліцію, щоб захистити себе від психологічного насилля з боку колишнього співмешканця. На її звернення працівники поліції проводили із кривдником профілактичну бесіду, а також попереджали про адміністративну та кримінальну відповідальність, однак він ігнорує будь-які зауваження працівників правоохоронних органів.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 31 серпня 2021 року працівниками поліції з ОСОБА_2 проведено профілактичну роботу, щодо недопущення вчинення ним протиправної поведінки та складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 173? КУпАП (вчинення домашнього насильства). Згідно відповіді з поліції від 06 вересня 2021 року № 15320/50 матеріали адміністративної справи направлені до Заводського районного суду м. Миколаєва для прийняття рішення.

Втім кривдник все одно не залишає ОСОБА_1 у спокої, вона не має змоги спокійно знаходитись у себе вдома, погрози її переслідування продовжуються.

ОСОБА_2 своїми висловами, ображає, знецінює її як особистість та матір у присутності сина, пригнічує, погрожує, зневажає її. Це є психологічним насиллям, кожного разу чути всі ці образи та порівняння знецінюють її як особу, як жінку та як матір.

ОСОБА_1 боїться за своє життя та за життя сина. Проводячи час з сином їй доводиться постійно з острахом озиратись, адже ОСОБА_5 переслідує її.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на шість місяців. Заборонити перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Заборонити наближатися до ОСОБА_1 на відстань у 200 метрів, а також до інших місць частого відвідування постраждалою особою: місце навчання сина за адресою: АДРЕСА_2 . Заборонити особисто і через третіх осіб переслідувати ОСОБА_1 та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Заборонити вести листування, телефонні переговори із ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб. Направити ОСОБА_2 до Департаменту соціального захисту населення Миколаївської обласної державної адміністрації на проходження програми для кривдників строком на шість місяців.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 на строк шість місяців, яким визначено наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

- заборонено перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонено наближатися на відстань меншу ніж 200 метрів до місць частого відвідування ОСОБА_1 , а саме, місця навчання сина за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборонено особисто чи через третіх осіб переслідувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

- заборонено вести листування, телефонні переговори із ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Направлено ОСОБА_2 до Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Миколаївської міської ради для проходження корекційної програми строком на 6 місяців.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з огляду на тривалий характер протиправних дій наявні обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявниці, побоювання ОСОБА_1 за свою безпеку та безпеку її сина ОСОБА_4 , душевні страждання заявниці та приниження її особистості з боку ОСОБА_2 , тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , шляхом встановлення заходу тимчасового обмеження прав кривдника строком на 6 місяців та покладення на нього обов`язку, зокрема, встановленого пунктами 1, 3 - 6 частини 2 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 , через свого представника, оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій посилаючись на незаконність ухваленого рішення, просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції було встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають заявник ОСОБА_1 та її син ОСОБА_4 , про що заявник вказує у своїй заяві. Крім того в заяві вказано, що заінтересована особа ОСОБА_2 проживає окремо від заявника ОСОБА_1 .

Обмежувальний припис може бути застосовано до кривдника у разі встановлення факту вчинення ним домашнього насильства (економічного, психологічного, фізичного тощо).

Однак ані у своїх поясненнях, ані на запитання суду, заявник ОСОБА_1 не пояснила, яке саме насильство вчинено заінтересованою особою стосовно заявника.

Доказів завдання такого насильства заявнику матеріали справи не містять.

Докази надані до суду заявником не можуть бути прийняті до уваги, як доказ вчинення домашнього насильства.

Роздруківка повідомлень не містить номерів контактів, між якими відбувалась переписка, що унеможливлює встановлення осіб, які надсилали повідомлення.

Суд в своєму рішенні зазначає, що 31 серпня 2021 року за заявою ОСОБА_1 було складено відносно ОСОБА_2 протокол, про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 173? КУпАП, на час прийняття оскаржуваного рішення, рішення про притягнення до адміністративної відповідальності прийнято не було.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2021 року провадження по справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173? КУпАП закрито в зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Однак в суді першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення були порушені права ОСОБА_2 .

З досліджених документів вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до поліції з приводу сварок з ОСОБА_2 та його хуліганських дій протягом 2021 року.

Проте з наданих доказів не вбачається, що ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вказаними фактами.

Крім того, жодним чином не доведено протиправних дій ОСОБА_2 відносно свого сина ОСОБА_4 .

Приймаючи до уваги скорочені строки розгляду справи та не подання заявницею клопотання про витребування доказів, суд позбавлений можливості отримати та дослідити інші докази, ніж ті, що надані заявницею.

Таким чином, враховуючи, що суду не надано достатніх належних, допустимих та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника та її сина, настання наслідків його вчинення, ОСОБА_2 дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги не визнала, просила суд залити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Судом було встановлено, що заявник та заінтересована особа проживали однією сім`єю близько 10 років, в січні 2021 року вони припинили стосунки та проживають окремо. Заявниця та її син ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , разом з батьками заявниці.

ОСОБА_2 мешкає окремо за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно Свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 6 від 16 березня 2018 року, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька дитини записані відповідно до частини 1 статті 135 СК України.

Звертаючись із заявою про видачу обмежувального припису, заявник вказує, що ОСОБА_2 постійно проявляє до неї безпідставну агресію, застосовує психологічне насильство, виражається на її адресу нецензурною лайкою, контролює її пересування та спілкування з іншими людьми, від такої поведінки ОСОБА_2 страждає вона та її малолітній син.

Так, 31 серпня 2021 року за її заявою працівниками поліції було складено відносно ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 173? КУпАП.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2021 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173? КУпАП закрито в зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини 1 статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Отже основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини 1 статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

За пунктом 2 частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

За частиною 2 статті 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина 3 цієї статті).

У пункті 9 частини 1 статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Ураховуючи наведені норми права та встановлені фактичні обставини, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 вчиняє психологічне насильство. Заявниця зверталася до правоохоронних органів з заявою про вчинення насильства у сім`ї, де вона порушувала питання про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення протиправних дій кривдника внаслідок чого, а саме телефонних погроз, образливих висловлювань, переслідувань вона постійно хвилюється за свою безпеку та безпеку свого сина. Звернення з приводу незаконності дій ОСОБА_2 до поліції, будь-якого позитивного результату не принесли.

З огляду на наведене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не пояснила, яке саме насильство вчинено ОСОБА_2 стосовно останньої є не прийнятними, оскільки при зверненні до суду із заявою про застосування домашнього насильства, вона зазначила протиправні дії кривдника та стверджувала, що стосовно неї кривдник вчинив психологічне насильство.

Аргументи апеляційної скарги про відсутність доказів застосування домашнього насильства, та надана заявником роздруківка переписки сторін у додатку в мобільному телефоні - Вайбері, не ідентифікує осіб, не заслуговують на увагу із зазначенням про таке.

Як встановлено ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, де зазначала, що після припинення сімейних відносин та спільного побуту, ОСОБА_2 постійно переслідує їх з сином, ображає, принижує, погрожує, залякує, нецензурно висловлюється на її адресу, в тому числі й у телефонній переписці, погрожує відібрати дитину. Весь цей негатив, відбувався і продовжує відбуватися у присутності малолітнього сина. Так, ІНФОРМАЦІЯ_3 у післяобідній час ОСОБА_2 на території дитячого містечка «Казка» ображав її, принижував та залякував у присутності малолітнього сина, а потім вилив їй в обличчя томатний сік. Щоб присікти протиправні дії ОСОБА_2 , вона викликала поліцію.

Такі обставини в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції підтвердив ОСОБА_2 , поясняючи свою поведінку тим, що ОСОБА_1 неправильно виховує їх сина, у свідоцтві про народження якого він не зазначений батьком з вини ОСОБА_1 .

Обставини звернення ОСОБА_1 до поліції підтверджуються інформаційним листом Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області з тексту якого встановлено, що 31 серпня 2021 року ОСОБА_1 зверталася до поліції із заявою про вчинення відносно неї домашнього насильства її колишнім співмешканцем ОСОБА_2 та вжитими заходами з останнім проведено профілактичну роботу та складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 173-2 КУпАП.

Зі змісту наданої ОСОБА_1 переписки у телефонному додатку Вайбер встановлено, що переписка відбувається в різний часовий проміжок між двома особами жіночої та чоловічої статті з приводу неприязливих відносин між собою та з приводу сина ОСОБА_6 , якого чоловік має намір зареєструвати на своє прізвище, з приводу чого жінка надсилає йому свідоцтво про народження дитини, яке відповідає свідоцтву про народження сина ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_7 .

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердив переписку з ОСОБА_1 тільки в частині, що стосується оформлення прав на сина. Між тим колегія суддів апеляційного суду критично відноситься до таких тверджень ОСОБА_2 , оскільки переписка щодо оформлення прав на сина пов`язана за змістом з повідомленнями образливого змісту на адресу жінки, якою як визнав ОСОБА_2 була ОСОБА_1 , тому апеляційній суд вважає, що за таких обставин, суд першої інстанції правильно взяв до уваги зазначену роздруківку переписки.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 відносно того, що він не набув статусу «кривдника», оскільки не притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, не є обґрунтованими, оскільки сам по собі факт не притягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника.

Стосовно тверджень апеляційної скарги про недоведеність протиправних дій ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_4 , то вони є помилковими, оскільки тимчасові обмеження ОСОБА_2 встановлені тільки відносно постраждалої від домашнього насильства ОСОБА_1 .

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів для оцінки ризиків вчинення насильства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , то апеляційний суд вважає їх безпідставними. З урахуванням неприязних відносин, які склалися тривалий час між сторонами, невирішеність між ними питання щодо визнання батьком сина ОСОБА_1 саме ОСОБА_2 , який в актовому записі про народження дитини не записаний його батьком, однак намагається в грубій неприйнятній формі втручатися в життя ОСОБА_1 щодо її поведінки та способу життя, обґрунтовуючи це інтересами малолітнього сина - існує вірогідність повторного вчинення домашнього насильства.

Між тим суд першої інстанції при застосуванні обмежувальних приписів стосовно кривдника, безпідставно застосовав до ОСОБА_2 спеціальний захід щодо протидії домашньому насильству, передбачений пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону, такий як направлення кривдника на проходження програми для кривдника, оскільки відповідно до приписів статті 26 Закону такий спеціальний захід не відноситься до обмежувальних приписів стосовно кривдника та його застосування судом не передбачено ЦПК України. Застосування такого спеціального заходу щодо протидії домашньому насильству передбачено як обмежувальний захід до осіб, які вчинили домашнє насильство, у приписах статті 91-1 КК України та статті 39-1 КУпАП. Отже суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права в частині застосування до ОСОБА_2 спеціального заходу щодо протидії домашньому насильству як направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Відповідно до пункту 4 частині 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2021 року в частині видачі судом спеціального заходу щодо протидії домашнього насильства направлення кривдника на проходження програми для кривдника підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 в цій частині.

Оскільки відповідно до пункту 12-1 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» за подання заяви про видачу обмежувального припису судовий збір не справляється, такі судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв його представник ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2021 року в частині видачі судом спеціального заходу щодо протидії домашнього насильства направлення кривдника на проходження програми для кривдника скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу спеціального заходу обмежувального припису направлення кривдника на проходження програми для кривдника відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 29 грудня 2021 року.