Справа № 462/6621/19 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/811/2683/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» Негрі Г.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 серпня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01 вересня 2007 року переведена на посаду розподілювача робіт третього розряду в цех ремонту тепломеханічного устаткування Теплоелектроцентралі № 1, а відповідно до наказу № 144 від 25 червня 2015 року звільнена з роботи у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Стверджує, що з січня 2010 року до червня 2015 року відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження розміру її заробітної плати. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2017 року та постановою Верховного Суду від 08 липня 2019 року, стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату у розмірі 29 610,32 грн., що становить лише основну частину заробітної плати та не стосується компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 серпня 2018 року у справі № 462/4075/18, яке не оскаржувалося та набрало законної сили, стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 32 921,52 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 серпня 2018 року було виконане 11 січня 2019 року. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року у справі № 462/693/19 стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2015 року по 28 січня 2019 року. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 липня 2019 року виконане 19 вересня 2019 року. Зазначає, що рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року у справі № 465/3877/16-ц досі не виконано, основна заробітна плата не виплачена, тому вважає, що має право на стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 січня 2019 року по 11 жовтня 2019 року, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. Вважає, що середній заробіток, який підлягає стягненню за весь час затримки виплати заробітної плати за період з 29 січня 2019 року по 11 жовтня 2019 року складає 21 353, 66 грн. З наведених підстав просить стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 21 353,66 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 січня 2019 року по 11 жовтня 2019 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 січня 2019 року по 11 жовтня 2019 року у розмірі 21 353,66 грн., без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цих сум відповідно до законодавства України.

Стягнуто із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 768,40 грн. судового збору та 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним встановленням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що на користь позивача уже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2015 року до 28 січня 2019 року в розмірі 54 655,02 грн. Зазначає, що за спірний період невиплати основної заробітної плати та надбавок з січня 2010 року по червень 2015 року заробітна плата позивача становила 133 785,92 грн, таким чином сума невчасно виплачених коштів становить 22.13% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. Вказує, що за несвоєчасну виплату 29 610,32 грн. підприємство уже сплатило позивачу 32 921.52 грн. компенсації втрати частини доходів та 54 655,02 грн. середнього заробітку в якості санкції, тому сплата ще 21 353,66 грн., на думку, Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», буде несправедливою та такою, що суперечить висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Вважає, що хоч працівник і є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах, він має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані, тобто має бути розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Апелянт просить врахувати, що після набрання законної сили рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року у справі № 465/3877/16-ц позивач не звертався із заявою про його виконання ні до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», ні до органів виконавчої служби, що свідчить про зловживання позивачем своїми процесуальними правами, які спрямовані на збільшення позовного періоду, що є підставою для застосування принципів співмірності та справедливості судового рішення, оскільки незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. З наведених підстав просить рішення суду змінити, визначивши суму стягнення із застосуванням принципу співмірності та зменшити розмір відшкодування середнього заробітку ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ЛМКП «Львівтеплоенершго» Негрі Г.Ю. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не виплатило належних звільненому працівникові сум, що відповідно до ст. 117 КзЗпП України є підставою для стягнення з відповідача 21353.66 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 працювала у ЛМКП «Львівтеплоенерго», в тому числі з 01.09.2007 року на посаді розподілювача робіт третього розряду у Теплоелектроцентраль №1 в цеху з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ 1, будівель і споруд, а 25.06.2015 року відповідно до наказу №414 була звільнена з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв?язку із закінченням строку трудового договору.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20.12.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.05.2017 року у цивільній справі №465/3877/16-ц, стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату в розмірі 29610,32 грн.

Крім цього, 27.08.2018 року Залізничним районним судом м.Львова ухвалено рішення у цивільній справі №462/4075/18 про стягнення із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_3 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв?язку із порушенням строків виплати в розмірі 32921,52 грн. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08.07.2019 року у цивільній справі №462/693/19 стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2015 року по 28.01.2019 року у розмірі 54655, 02 грн. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також встановлено, що 11.01.2019 року відповідач виплатив позивачу компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до рішення суду від 27.08.2018 року, а 19.09.2019 року виплатив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2015 року до 28.01.2019 року, згідно рішення суду від 08.07.2019 року.

27.02.2020 року відповідач виплатив позивачці заробітну плату відповідно до рішення Франківського районного суду м. Львова від 20.12.2016 року.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягнуті відповідно до вищезазначених судових рішень суми не включають середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 року до 11.10.2019 року.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересам працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Верховного Суду України, зазначеними у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові від 26.06.2019 року відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Визначаючи розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 , колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , будучи звільненою 25.06.2015 року, вже зверталася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08.07.2019 року з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_3 було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2015 року по 28.01.2019 року у розмірі 54655, 02 грн., які були виплачені позивачці 19.09.2019 року, з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за інший період часу, а саме, з 29.01.2019 року до 11.10.2019 року, звернулася 11.10.2020 року.

Слід зазначити, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» зазначений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не заперечував і з таким погоджувався, однак ЛМКП просило зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , про стягнення якого звернулася позивачка.

Колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 , і погоджується з судом першої інстанції в частині визначення судом розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 , враховуючи при цьому розмір сум, які не були виплачені позивачці і стягнутих рішеннями судів на користь ОСОБА_1 , що в загальному становить 62531.84 грн., те, що ОСОБА_1 зверталася з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за інший період часу, а саме з 26.06.2015 року до 28.01.2019 року і такий середній заробіток був стягнутий з врахуванням часткового задоволення позовних вимог, і був стягнутий не в повному розмірі, враховує і те, що стягнуті за рішеннями судів належні до виплати на день звільнення кошти були виплачені позивачці значно пізніше.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який просить стягнути позивачка, є значно меншим за розмір сум, які не були виплачені позивачці при звільненні і які в подальшому були стягнуті на користь позивачки за судовими рішеннями, а відтак колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ЛМКП «Львітеплоенерго» на користь ОСОБА_1 в розмірі 21353.26 грн., вважає такий співмірним відносно розміру невиплачених при звільненні сум, справедливим і таким, що відповідає обставинам даної справи.

З огляду на вищенаведене, а також на те, що зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню за час затримки розрахунку при звільненні, є правом, а не обов`язком суду, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про необхідність зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04.03.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.