ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2124/21 Справа № 214/4771/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Євтушенко О. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання-Кислиця І.В.

сторони:

позивач Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

відповідач- ОСОБА_1 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні,відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала часті у справі ОСОБА_2 на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року, ухваленого суддею Євтушенком О.І. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року позивач Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №120/08-АВ/061 від 06.10.2008 року станом на 19.05.2016 року в розмірі 38 337,83 доларів США, яка складається із заборгованості: за кредитом 22 054,55 доларів США, 7 710,60 доларів США за відсотками, 7 250,06 доларів США пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 1 322,61 доларів США пеня за несвоєчасне повернення відсотків; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 14 524,61 грн.

В обґрунтування пред`явлених вимог зазначив, що 06.10.2008 року між АКБ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є ПАТ «УКРСОЦБАНК», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №120/08-АВ/061, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 39 275 доларів США з метою придбання автомобіля Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску. Свої зобов`язання стосовно надання кредитних коштів позичальник виконав в повному обсязі, натомість відповідач свої зобов`язання не виконує, в результаті чого станом на 19.05.2016 року має заборгованість в загальному розмірі 38 337,83 доларів США, яку представник позивача просив стягнути з ОСОБА_1 в примусовому порядку.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року позовні вимогиПублічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №120/08-АВ/061 від 06.10.2008 року станом на 19.05.2016 року в розмірі 29 765 (двадцять дев`ять тисяч сімсот шістдесят п`ять) доларів США 15 центів, яка складається із заборгованості: за кредитом 22 054 (двадцять дві тисячі п`ятдесят чотири) долари США 55 центів; 7710 (сім тисяч сімсот десять) доларів США 60 центів за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» пеню за неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором №120/08-АВ/061 від 06.10.2008 року станом на 19.05.2016 року в розмірі 216 521 (двісті шістнадцять тисяч п`ятсот двадцять одна) грн. 98 коп., яка складається із: пені за несвоєчасне повернення кредиту 183 116 (сто вісімдесят три тисячі сто шістнадцять) грн. 50 коп.; пені за несвоєчасне повернення відсотків 33 405 (тридцять три тисячі чотириста п`ять) грн. 48 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 14 524 (чотирнадцять тисяч п`ятсот двадцять чотири) грн. 61 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року заява відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката Закалюжного Сергія Вікторовича про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року залишена без задоволення.

Особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на заочне рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року, в якій, посилаючись на незаконність ухваленого судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування із закриттям провадження у справі за відсутності предмету спору.

При цьому, скаржник зазначає, що судом були проігноровані положення ст.60,65 СК України, які передбачають нероздільність зобов`язань подружжя, якщо одним з подружжя укладено зобов`язальний договір в інтересах сім`ї, що тягне за собою необхідність залучення до участі у справі іншого з подружжя.

ОСОБА_2 вказує, що кредитний договір укладався в його присутності з наданням ним згоди на його укладення, оскільки Договір укладався в інтересах сім`ї для придбання автомобіля. В подальшому при укладенні додаткових угод до кредитного договору, згода на їх укладення щоразу оформлювалась.

Окрім того, скаржник наголошує на порушенні судом першої інстанції норм ст.224, 225 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення заочного рішення), оскільки заява позивача про розгляд справи за його відсутності і відсутність заперечень про ухвалення заочного рішення надійшла до суду першої інстанції лише 24 січня 2017 року, тобто вже після ухвалення заочного рішення. Вказує, що матеріали справи не містять ухвали про заочний розгляд справи.

ОСОБА_2 зазначає, що у разі повторної неявки в судове засідання позивача, відсутності на час ухвалення заочного рішення заяви від позивача про розгляд справи за його відсутності і відсутності заперечень щодо ухвалення заочного рішення, суд повинен був залишити позов без розгляду.

Окрім того, скаржник вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги Банку порушив норми ст.212,213,214 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи), оскільки не дослідив всіх обставин справи, які впливають на розмір зобов`язання, а отже і безпідставність зайво стягнутих судом грошових коштів.

Скаржник зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом існування заборгованості в силу того, що дані «розрахунки» складені в довільній формі, які не відображають рух коштів, порядку їх зарахування/спрямування, дати оплати та дати їх зарахування, а також черговості їх зарахування, що також впливає на суму основного зобов`язання, не мають навіть вказівки на особовий рахунок відповідача та взагалі будь-якого посилання на джерело отриманих даних. На думку ОСОБА_2 належним доказом на підтвердження наявності заборгованості є виписка з особового рахунку відповідача, за якою можна встановити черговість зарахування платежів, кількість зроблених платежів та виокремити суму основного зобов`язання (перевірити правильність її зазначення у позові). Наведений розрахунок не відображає реальної суми заборгованості у відповідності до умов укладених додаткових угод. Вказує, що позичальником у листопаді та грудні 2015 року на виконання положень п.3.4 Договору про внесення змін №2 до Договору кредиту, яка була укладена сторонами 17.11.2015 року (а.с.6-9) були здійсненні два платежі на загальну суму 4000,00 доларів США, тобто до закінчення граничного строку її оплати, а відтак кредитор мав анулювати рівноцінну суму заборгованості про, що відобразити у наданому розрахунку, натомість розрахунок даних анулювань не відображає. Скаржник зазначає, що суд повинен був перевірити виконання Банком даної угоди, оскільки обґрунтованість пред`явленої до стягнення суми боргу, яка принаймні за основною сумою зобов`язання на 4000,00 доларів США повинна бути меншою.

Окрім того, посилаючись на п.3.8 (а.с.6) Угоди, вказує, що неустойка (штрафи, пені), передбачені Договором кредиту за порушення, які мали місце до 31 грудня 2015 року не застосовуються. Даний пункт позивачем не було застосовано, розрахунок проведено з травня 2015 року, що суперечить умовам укладених умов Додаткових договорів та безпідставно збільшено розмір стягуваної суми боргу. Звертає увагу на помилковість визначення періоду нарахування пені (п.4.4 Договору) та вказує, що позивачем наведено розрахунок за рік до подання позову, що суперечить положенням укладеного Договору кредиту та Договору про внесення змін №2 від 17.11.2015 до Договору кредиту.

Окремо відзначає, що 04 вересня 2017 року між сторонами була укладена Додаткова угода, за умовами, якої сторони визначили загальну суму заборгованості в розмірі 28462,88 доларів США (п.2 угоди), яка на 10000,00 доларів США є меншою ніж сума позову та домовились, що з дати укладення цієї Додаткової угоди позичальник здійснює повернення частини заборгованості за Договором в розмірі 11000,00 доларів США.

На виконання даної угоди, грошові кошти були зараховані наступними платежами: 04.09.2017 -4000 доларів США; 28.09.2017 -4000 доларів США; 24.10.2017 -2600 доларів США; 04.01.2018 -1500 доларів США; 19.01.2018 1500 доларів США; 05.02.2018 -1400 доларів США. Умовами, укладеної угоди сторони погодили, що Банк на підставі ст.605 ЦК України припиняє зобов`язання внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує права третіх осіб щодо майна кредитора. Тож на цій підставі зобов`язання є виконаним та припиненим, тому скаржник вважає, що рішення підлягає скасуванню а провадження по справі закриттю у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку учасників справи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 06.10.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є ПАТ «УКРСОЦБАНК» (а.с.20-27), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №120/08-АВ/061, за умовами якого банк надав позичальникові кредит в сумі 39 275 доларів США для оплати придбаного автомобіля марки Mitsubishi Pajero, згідно договору купівлі-продажу №372 від 09.09.2008 року, укладеного з ПП Аеліта Кривий Ріг (п.1.1, п.1.2 договору, а.с.2).

Правомірність надання банком кредиту ОСОБА_1 в іноземній валюті підтверджується наявною як у АКБ «УКРСОЦБАНК», так і його правонаступника ПАТ «УКРСОЦБАНК», генеральною ліцензією НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями №5 від 29.12.2001 року згідно офіційних відомостей НБУ з інтернет-порталу www.bank.gov.ua (а.с.36-38), що узгоджується з п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року №637та правовою позицією Верховного Суду України у справах №6-190цс15 та 6-1680цс15.

Відповідно до п.1.1, п.п.2.4.1 п.2.4 договору (а.с.2,3), кредит надано позичальникові на умовах сплати 12,55% річних з погашенням заборгованості до 20 числа кожного місяця згідно графіку, вказаного в п.1.1.1 п.1.1 договору, шляхом внесення щомісячних ануїтетних платежів по 467,56 доларів США, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 05.10.2015 року.

Згідно п.2.5 договору (а.с.3), погашення заборгованості за договором здійснюється в наступній черговості: 1) прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 2) прострочена заборгованість за кредитом; 3) строкова заборгованість за нарахованими відсотками; 4) строкова заборгованість за кредитом; 5) пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів; 6) штраф.

Визначаючи обсяг відповідальності позичальника сторонами погоджено, що відповідно до п.4.1-4.4 договору (а.с.4-зворот) у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених п.2.4 договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.1.1 договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у період прострочення; у разі порушення позичальником вимог п.п.3.3.2-3.3.17 договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредиторові штраф в розмірі 10 % від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами за кожний випадок; у раз порушення позичальником вимог п.3.3.3 договору, він зобов`язаний сплатити кредиторові штраф в розмірі 1 % від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими відсотками, за кожен випадок.

Договором про внесення змін №2 від 17.11.2015 року до договору кредиту (а.с.6-9), змінено строк його повернення з урахуванням наявної станом на 17.11.2015 року заборгованості за кредитом в сум 26 054,55 доларів США та по процентам за користування кредитом в сумі 10 566,71 доларів США, а саме п.3.1 договору встановлено, що погашення залишку заборгованості за кредитом здійснюватиметься позичальником згідно графіку в новій редакції (а.с.9) в наступному порядку: до 20 числа (включно) кожного місяця, починаючи з грудня 2015 року та з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 31.12.2016 року (включно).

Відповідно до п.3.8 договору про внесення змін (а.с.6-зворот), сторони погодили, що неустойки (штрафи, пені), передбачені кредитним договором, які мали місце до 31.12.2015 року не застосовуються. Починаючи з 01.01.2016 року неустойки застосовуються в порядку, передбаченому договором.

Згідно п.3.11 договору про внесення змін, сторони домовились встановити процентну ставку за користування кредитом в розмірі 10% річних.

З 17.11.2015 року на підставі договору про внесення змін сторони змінили черговість погашення заборгованості, виклавши п.3.14 кредитного договору в новій редакції: «1) прострочена заборгованість за нарахованими процентами; 2) прострочена заборгованість за відстроченими до сплати процентами; 3) строкова заборгованість за нарахованими відсотками; 4) строкова заборгованість за відстроченими до сплати відсотками; 5) прострочена заборгованість за нарахованими до сплати комісіями; 6) прострочена заборгованість за відстроченими до сплати комісіями; 7) строкова заборгованість за нарахованими до сплати комісіями; 8) строкова заборгованість за відстроченими до сплати комісіями; 9) прострочена заборгованість за кредитом; 10) строкова заборгованість за кредитом; 11) пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів; 12) штраф.

Виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором №120/08-АВ/061 від 06.10.2008 року забезпечено заставою належного позичальникові транспортного засобу автомобіля марки Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, номер шасі (кузов) VIN- НОМЕР_1 , р/н НОМЕР_2 (а.с.10-11), згоду на передачу якого в заставу надано її чоловіком ОСОБА_2 згідно його заяви від 06.10.2008 року (а.с.12).

Судом перевірено та встановлено, що АКБ «УКРСИББАНК» свої зобов`язання за кредитним договором №120/08-АВ/061 від 06.10.2008 року перед ОСОБА_1 виконав, надав відповідачу кредит в розмірі 39 275 доларів США в еквіваленті до національної валюти 191 249,61 грн., що підтверджено випискою по особовому рахунку позичальника та заявою на видачу готівки №авт./018579 від 06.10.2008 року із підписом ОСОБА_1 про отримання кредитних коштів (а.с.13,14).

В порушення умов договору, ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконувала, сплативши востаннє 29.12.2015 року 1000 грн. в рахунок повернення строкової заборгованості по кредиту, 16.11.2011 року 6 674,61 доларів США повернення простроченої заборгованості по кредиту, що підтверджено розрахунком вимог банку (а.с.16-17).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку виходив з того, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржників покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає право кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) вимагати їх повернення.

Оскільки п.1.1.1 п.1.1 кредитного договору (а.с.2) виконання зобов`язання ОСОБА_1 визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (ст.533 ЦК України), та з огляду за наявність у Банка генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України відповідно до ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, суд дійшов до висновку про законність та обґрунтованість пред`явлення позивачем вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором саме в іноземній валюті, в якій його надано, в частині стягнення боргу по тілу кредиту та відсоткам. у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині суд задовольнив повністю та стягнув з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «УКРСОЦБАНК» заборгованості за кредитним договором №120/08-АВ/061 від 06.10.2008 року станом на 19.05.2016 року за кредитом 22 054,55 доларів США, та 7 710,60 доларів США за відсотками, а в загальному розмірі 29 765,15 доларів США.

Суд першої інстанції не погодився із пред`явленням позивачем вимоги про стягнення в іноземній валюті заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 7250,06 доларів США та пені за несвоєчасне повернення відсотків 1322,61 доларів США, виходячи з того, що ця вимога по своїй суті не є складовою частиною основного зобов`язання, а мірою цивільно-правової відповідальності позичальника, що виключає можливість стягнення її в іноземній валюті надання кредиту, тому підлягає стягненню виключно в національній валюті за офіційним курсом НБУ долара США, діючого на момент її нарахування позивачем (1 долар США = 25,257239 грн., а.с.39), тобто в розмірі 183 116,50 грн. та 33 405,48 грн., що в загальному розмірі становить 216 521,98 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції і не може погодитись із доводами скаржника ОСОБА_2 , викладеними в апеляційній скарзі.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

За нормами ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

За ч.1 ст.511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Положеннями ч.1 ст.578 ЦК України встановлено, майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч.3 ст.626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від його виконання не допускається.

Згідно ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України).

Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України«Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року).

Матеріалами справи встановлено і не заперечувалось сторонами по справі, що06.10.2008 року між АКБ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є ПАТ «УКРСОЦБАНК», та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №120/08-АВ/061, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 39 275 доларів США з метою придбання автомобіля Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску.

Виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором №120/08-АВ/061 від 06.10.2008 року забезпечено заставою належного позичальникові транспортного засобу автомобіля марки Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, номер шасі (кузов) VIN- НОМЕР_1 , р/н НОМЕР_2 (а.с.10-11), згоду на передачу якого в заставу надано її чоловіком ОСОБА_2 згідно його заяви від 06.10.2008 року (а.с.12).

Тобто кредитний договір, як і договір застави підтверджують кредитні правовідносини, які виникли між позивачем (Банком кредитодавцем) і відповідачем ОСОБА_1 (позичальником), чоловік ОСОБА_1 , скаржник ОСОБА_2 не є стороною кредитного договору, тому позов було пред`явлено саме до ОСОБА_1 з якою укладалися договори (кредитний і договір застави), тобто стороні кредитних правовідносин, яка неналежним чином виконувала свої зобов`язання перед іншою стороною.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою є також окремим правочином, що мав бути також укладений письмово.

Суд встановив, що чоловік відповідача ОСОБА_2 давав письмову згоду на укладення його дружиною правочинів кредитного договору та договору застави, таким чином колегія суддів констатує факт дотримання вимоги щодо форми вчинення названих правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення заочного рішення) разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Зі змісту позовних вимог вбачається (п.4), що позивач просив суд у разі відсутності позивача розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти винесення заочного рішення (а.с.1-зворот).

Із заяви позивача, яка була одержана судом першої інстанції 24 січня 2017 року (а.с.53) вбачається, що у цій заяві мова йде про видачу копії заочного рішення та виконавчого листа по даній справі, які були отримані представником позивача 01.02.2017 року, тоді, як в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що в цій заяві суд одержав згоду Банку про розгляд справи за його відсутності і згоду про ухвалення заочного рішення, що не відповідає наявним у справі доказам, оскільки як зазначалось вище, позивач у позовній заяви просив розглянути справу у разі неявки представника Банку без участі позивача і не заперечував проти ухвалення додаткового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення заочного рішення) про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

За змістом ч.1 ст.232 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення заочного рішення) заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.228 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення заочного рішення) заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Відповідач ОСОБА_1 скористалася своїм правом на перегляд заочного рішення, подавши 21.10.2020 року до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення (а.с.58-62).

Ухвалою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2020 року заява відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення була прийнята до розгляду з призначенням судового засідання на 10.00 годину 05 листопада 2020 року (а.с.74).

На а.с.80 є заява представника відповідача ОСОБА_3 про проведення перегляду заочного рішення за відсутності сторони відповідача.

З ухвали Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року, якою заява відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката Закалюжного Сергія Вікторовича про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року залишена без задоволення, вбачається, що суд першої інстанції, перевіряючи доводи сторони відповідача щодо незаконності заочного рішення, дослідивши матеріали справи та встановив, що про розгляд цивільної справи суд двічі повідомляв відповідача шляхом направлення повісток про виклик до суду за її зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.40, 45). Така ж адреса зазначена відповідачем в заяві про перегляд заочного рішення як адреса реєстрації та для листування. На вказану адресу суд першої інстанції направляв відповідачеві копії позовної заяви, ухвалу про відкриття провадження по справі та повідомлення про розгляд справи, а також копію заочного рішення (а.с.50).

При перегляді заочного рішення, суд на підставі наявних у справі доказів з урахуванням характеру спору та предмету, суд дійшов висновку про правомірність розгляду судом справи в заочному порядку, оскільки матеріали справи містять згоду представника позивача на винесення заочного рішення, судом вчинялись дії щодо направлення ухвали про відкриття провадження по справі, двічі надсилались виклики до суду, направлялась копія заочного рішення, однак відповідач у встановлені строки не заявила про свою участь у справі, у випадку неможливості прибуття не повідомила про поважність таких причин, відзив на позовну заяву не подала.

Окрім того, в ухвалі відповідачу роз`яснено порядок оскарження заочного рішення після його перегляду судом першої інстанції в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дати підписання ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Проте, відповідач наданим законом правом не скористалась, в апеляційному порядку заочне рішення не оскаржила.

З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_2 про порушення судом першої інстанції процесуального порядку прийняття заочного рішення.

Доводи скаржника про те, що суд через повторну неявку в судове засідання позивача повинен був залишити позов без розгляду є необґрунтованими, оскільки, як зазначалось вище у позовній заяві позивачем вказано прохання про проведення судового розгляду у разі відсутності представника позивача без його участі та надана згода на ухвалення заочного рішення.

Доводи ОСОБА_2 про те, щорозрахунок не відображає реальної суми заборгованості у відповідності до умов укладених додаткових угод, що позичальником у листопаді та грудні 2015 року були здійсненні два платежі на загальну суму 4000,00 доларів США, тому сума за основним зобов`язанням повинна бути меншою на 4000,00 доларів США, що розрахунок заборгованості не є належним доказом по справі, оскільки ці розрахунки складені в довільній формі, які не відображають рух коштів, порядку їх зарахування/спрямування, дати оплати та дати їх зарахування, а також черговості їх зарахування, колегія суддів вважає необґрунтованими.

При ухваленні заочного рішення судом першої інстанції належним чином проаналізовано умови кредитного договору, наданого в іноземній валюті, докази отримання відповідачем кредитних коштів, розрахунок заборгованості, який є розгорнутим за кожною зі складових кредиту. До того ж в розрахунку в окремій графі чітко зазначено суми коштів, внесених позичальником на погашення кредиту, які враховано судом під час перевірки обґрунтованості заявленого розміру заборгованості.

Зокрема з таблиці погашення нарахованих відсотків (а.с.18) вбачається, що 17.11.2015 позичальником дійсно було сплачено 3000 доларів США, а 23.12.2015 сплачено 1000 доларів США, що разом становить 4000 доларів США, тобто сплачена відповідачем у листопаді і грудні 2015 року сума відсотків за користування кредитними коштами була врахована позивачем у визначені суми заборгованості при пред`явлені позову до суду.

Посилання скаржника щодо не відображення в розрахунку реальної суми заборгованості, руху коштів, порядку їх зарахування/спрямування колегія суддів оцінює критично, оскільки ОСОБА_2 не надано належних доказів, які б визначали наявність сумнівів як в обґрунтованості наданого позивачем розрахунку боргу, так і достатності підстав для його повторної перевірки.

Окрім того, посилання ОСОБА_2 наДодаткову угоду укладену між сторонами 04 вересня 2017 року, якою сторони визначили загальну суму заборгованості в розмірі 28462,88 доларів США та сплату позичальником в період з вересня 2017 року по лютий 2018 року (6 платежів) 15000 доларів США, що свідчить про виконання боржником зобов`язання, у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження по справі через відсутність предмету спору, колегія суддів не бере до уваги, оскільки на час розгляду справи у листопаді 2016 року спір між сторонами існував, а Додаткова угода була укладена майже через рік після ухвалення заочного рішення і виплата заборгованості відбувалась також вже після ухвалення оскаржуваного судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду, без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала часті у справі ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: