Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.03.2021 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді: Хитрука В.М.

за участі секретаря судового засідання Шарапанівської І.В.

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду у м. Бар Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, поділ майна подружжя ,-

ВСТАНОВИВ:

Свої вимоги до суду позивач ОСОБА_1 обґрунтував тим, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 який розірвано 01.12.2017 року. Рішенням суду від 25.07.2016 року між ними проведено поділ спільного майна подружжя. Пізніше йому стало відомо про те, що під час перебування у шлюбі відповідач таємно придбала квартиру АДРЕСА_1 , та без його згоди подарувала племінниці ОСОБА_3 . Просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 26.12.2011 року та визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

У судове засіданні 03.03.2021 року позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Мазур О.А. не з`явилися. У письмовому клопотанні до суду просили повторно витребувати докази та провести судове засідання без їх участі.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні, оскільки усе спільно набуте майно під час шлюбу з позивачем було поділено між ними ухвалою суду від 25.07.2016. Іншого майна, в тому числі квартири АДРЕСА_1 , вона у власності ніколи не мала та не відчужувала.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , адвокат Кривосар І.О. проти позову заперечив. Вважає його безпідставним, оскільки квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 26.12.2011 року подарував ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_2 не мала у власності та не відчужувала вказану квартиру.

Суд, заслухавши пояснення відповідача, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вважає, що позов не доведений та не обґрунтований і в його задоволені слід відмовити. До такого висновку суд дійшов з наступного.

ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 який розірвано 01.12.2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте подружжям за час шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ухвалою Барського районного суду від 25.07.2016 визнано укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мирову угоду та проведено поділ спільного подружжя.

Згідно договору купівлі-продажу від 15.07.2011 року ОСОБА_5 продав квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 .

Згідно договору дарування від 26.12.2011 року ОСОБА_4 подарував квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 .

Згідно повідомлення КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» №280 від 04.08.2020 згідно матеріалів інвентаризаційної справи №98262 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , було зареєстровано в цілому за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.09.2004 року. В подальшому 15.07.2011 ОСОБА_5 продав вказану квартиру ОСОБА_4 . 26.12.2011 ОСОБА_4 подарував квартиру ОСОБА_3 .

У відповідності до ч.3 ст. 65 Сімейного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно п.п. 4.1, 4.2 глави 1 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами.

При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Таким чином, зазначені правові норми підтверджують безпідставність вимог позивача, оскільки у разі набуття квартири у власність відповідачем під час перебування у шлюбі, то її відчужити було б можливим лише за наявності письмової нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя.

Вимога позивача про визнання договору дарування недійсним задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено обставин, які могли б слугувати підставою для визнання такого правочину недійсним. Зокрема, те що квартира АДРЕСА_1 , була придбана відповідачем під час шлюбу, що вказана квартира може бути віднесена до спільної власності подружжя, що квартира була відчужена відповідачем, що відчуження здійснене без згоди позивача. Крім того, ОСОБА_1 не є стороною договору дарування.

Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ЦПК України.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим у позові слід відмовити.

За таких обставин суд, керуючись ст. 12, 13, 229, 264, 265, 273, 268 ЦПК України, ст. 344 ЦК України

В И Р I Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, поділ майна подружжя - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Барський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354, ст. 355 ЦПК України).

Суддя:

Повне судове рішення складено 09.03.2021.