Справа №443/1379/17
Провадження №2/443/140/21
09 березня 2021 року місто Жидачів
Жидачівський районний суд Львівської області у складі:
головуючого судді Сливки С.І.,
за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку,
Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просить: припинити за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку, загальною площею, 0,06 га в АДРЕСА_1 , належну останній на підставі Державного акта на право власності на землю серії ЛВ-765, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ходорівської міської ради народних депутатів №370 від 10.09.1996 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 04.10.1996 року за №318; визнати за позивачем право власності на вказану земельну ділянку без зміни цільового призначення, у зв`язку з переходом до нього права власності на житловий будинок незавершеного будівництва разом із господарськими будівлями, які розташовані у АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем право завершити будівництво незавершеного будівництвом вищевказаного житлового будинку та господарських споруд, а також право на введення його в експлуатацію і отримання правовстановлюючих документів на цей будинок.
В обґрунтування поданого позову покликається на те, що між ним та відповідачем було укладено договір дарування житлового будинку незавершеного будівництва, згідно умов якого він отримав від відповідача в дар житловий будинок незавершеного будівництва разом з господарськими будівлями, які розташовані по АДРЕСА_1 . На момент укладення договору дарування відповідачу належала земельна ділянка площею 0,06 га, призначена для обслуговування вказаного житлового будинку. Таким чином, з огляду на положення ст.30 Земельного кодексу України в редакції 1990 року, до нього перейшло право власності на згадану земельну ділянку, на якій розміщений об`єкт незавершеного будівництва.
Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 04.12.2017 року відкрито провадження у справі.
На підстав розпорядження керівника апарату Жидачівського районного суду Львівської області Особи В.М. №387 від 06 серпня 2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2020 року головуючим у справі призначено суддю Жидачівського районного суду Львівської області Сливку С.І.
Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Сливки С.І. від 14 серпня 2020 року справу прийнято до свого провадження та вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження.
Ухвалю від 01.12.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
09.03.2021 року представником позивача подано заяву про відмову від частини позовних вимог, згідно якої позивач відмовився від позовної вимоги про визнання за ним права завершити будівництво незавершеного будівництвом по АДРЕСА_1 , а також право на введення його в експлуатацію і отримання правовстановлюючих документів на цей будинок.
У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про проведення розгляду справи без їх участі. Проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, хоча про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач не подала відзиву, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без її участі до суду не надходило.
У зв`язку з цим суд вважає за можливе слухати у відсутності сторін, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.
У відповідності до положень ст.ст.280-284 ЦПК України суд за згодою позивача та його представника вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду.
На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 23 жовтня 2001 року між ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір дарування житлового будинку незавершеного будівництва, посвідчений приватним нотаріусом Жидачівського районного нотаріального округу Гивель Г.М., згідно умов якого представник дарувателя подарувала, а обдарований прийняв у дар житловий будинок незавершеного будівництва разом з господарськими будівлями, розташований в АДРЕСА_1 , готовністю на 71 відсоток /а.с.9/.
На момент укладення вищевказаного договору, ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ -765 належала земельна ділянка площею 0,06 га, призначена для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 /а.с.10/, що також підтверджується довідкою №1977 від 21.11.2017р. /а.с.11/.
Положеннями пункт 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, що набрав чинності з 01.01.2004, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.
Пунктом 2 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 регламентовано, що відповідність чи не відповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Виходячи з того, що спірні правовідносини виникли у жовтні 2001 року для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.
Європейський суд з прав людини у контексті застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод здійснив тлумачення поняття «майно» та визначив, що до майна відносять як рухому, так і нерухому приватну власність. Термін «власність» може означати або «існуюча власність» або претензії щодо яких заявник може довести, що він принаймні має «законні сподівання» отримати можливість використати право власності.
Відповідно до ст.49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.
За змістом ст.ст.128,153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року № 1952-1, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.
Цивільний кодекс УРСР (1963 року) не регулював відносини купівлі-продажу земельних ділянок.
Частиною 1 статті 13 Закону України «Про власність», в редакції станом на 05.05.1993 р. було визначено, що об`єктами права приватної власності є земельні ділянки. Частиною 4 цієї статті встановлено, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян.
Відповідно до ст.6 ЗК України в редакції 18.12.1990 р., громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продаж, дарування та обміну.
Статтею 30 ЗК України в редакції 18.12.1990 р. було визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
Відповідно до положень ст.67 ЗК України в редакції 18.12.1990, громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.
Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.
Постановою Пленуму Верхового Суду України про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) в п.п. ґ) пункту 18 визначено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовим угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, зважаючи на встановлені судом обставини, системний аналіз положень законодавства України, дійшов висновку, що до ОСОБА_1 разом із правом на житловий будинок незавершеного будівництва перейшло і право на земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку, а тому позов підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 141, 263-265, 273, 279, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд
Припинити за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку, загальною площею, 0,06 га в АДРЕСА_1 , належну їй на підставі Державного акта на право власності на землю серії ЛВ-765, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ходорівської міської ради народних депутатів №370 від 10.09.1996 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 04.10.1996 року за №318.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на земельну ділянку, площею, 0,06 га, призначену для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право власності на землю серії ЛВ-765, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ходорівської міської ради народних депутатів №370 від 10.09.1996 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 04.10.1996 року за №318, без зміни цільового призначення, у зв`язку з переходом до ОСОБА_1 права власності на житловий будинок незавершеного будівництва разом із господарськими будівлями, які розташовані у АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана до Львівського апеляційного суду через Жидачівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя С.І. Сливка