ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/314/20
Провадження №2/477/29/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарями судових засідань Бітюковою С.В., Савун С.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

їх представника ОСОБА_5 ,

розглянувши в загальному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 , посвідчений 08 серпня 2019 року приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Бердніковою А.Ю.

Вказував, що ОСОБА_7 є його рідною сестрою, якій за життя належали на праві власності будинок та земельна ділянка, площею 0,14 га, розташовані по АДРЕСА_1 .

Після смерті сестри 28 серпня 2019 року він звернувся до нотаріуса за оформленням спадщини в порядку спадкування за законом, але отримав відмову з тієї підстави, що за вказаним заповітом вона заповіла все своє нерухоме та рухоме майно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Хоча про наявність такого заповіту вона йому ніколи не повідомляла, при тому, що в родині між ними була домовленість, що будинок та земельну ділянку сестра залишить йому та його дружині, які постійно проживають поряд і доглядають за нею.

Вважав, що заповіт ОСОБА_7 суперечить чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, оскільки він не відповідає волі спадкодавиці.

Крім того, посилаючись на положення ст. 203 та ст. 215 ЦК України, вказував, що ОСОБА_7 , будучи тяжкохворою людиною, не усвідомлювала до кінця значення своїх дій, помилково здійснила правочин на користь інших родичів, які, як він вважав, ввели її в оману.

13 березня 2020 року, під час підготовчого провадження, відповідачі подали відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити в задоволенні позову, оскільки заповіт був складений і оформлений нотаріусом належним чином з дотриманням

законодавства і він відповідав внутрішній волі ОСОБА_7 . Посилання позивача про те, що вона насправді бажала залишити йому будинок та ділянку є неправдивим, так як він та його дружина, навпаки, проживаючи поряд і будучи близькими родичами ОСОБА_7 , не опікувалися нею, не спілкувалися, нічим не допомагали їй по господарству.

Своїм правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався.

Також, під час підготовчого судового засідання судом було витребувано у приватного нотаріуса Берднікової А.Ю. спадкову справу, заведену після смерті ОСОБА_7 , а також документи, щодо звернення її до лікарняних закладів з приводу тяжких захворювань в 2019 році.

Ухвалою суду від 10 червня 2021 року підготовче провадження було завершено і справа призначена до розгляду по суті заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити, а відповідачі та їх представник просили відмовити в задоволенні позовних вимог як безпідставних.

Суд, заслухавши присутніх на засіданні учасників розгляду, дослідивши докази справи, в тому числі і пояснення свідків, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області померла ОСОБА_7 і після її смерті відкрилася спадщина.

За свого життя, 08 серпня 2019 року, вона склала заповіт, посвідчений в той день приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Бердніковою А.Ю., яким заповіла на випадок своєї смерті все належне їй майно та все, що їй буде належати і на що матиме право - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (відповідачі в цій справі).

Зазначені спадкоємці в передбачений законом строк, визначений ст. 1270 ЦК України, подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 .

Відповідно до спадкової справи ОСОБА_7 , інших спадкоємців, які подали заяви про прийняття спадщини після її смерті, немає.

В той же час позивач, який є рідним братом померлої спадкодавиці, маючи право на спадкування за законом, вважає, що заповіт ОСОБА_7 є недійсним.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16, ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правочин вчиняється у формі, встановленій законом; особа, яка вчиняє правочин, (про що наголошував позивач), повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 229-223 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, через які сторона правочину не спроможна була його вчинити належним чином, мають існувати саме на момент його вчинення. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що такі обставини дійсно були і мають істотне значення.

В той же час, на переконання суду, позивач зі своїм представником не довели, що на момент укладення оспорюваного заповіту спадкодавиця помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину або ж існували обставини, які зумовлюють визнання його недійсним, оскільки, укладаючи цей правочин, спадкодавиця усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки укладення.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

При прийнятті рішення в справі суд враховує достатність доказів, наданих сторонами, що визначено ст. 80 ЦПК України - достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При цьому, ст. 80 цього ж кодексу визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або

виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Докази подають безпосередньо до суду сторони та інші учасники справи (ст.83 цього ж Кодексу).

В той же час, аналізом наданих та отриманих судом доказів суд не знайшов підтвердження обґрунтованості заявлених вимог.

Так, допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , заявлені позивачем, не вказали достовірних даних та не підтвердили достовірно, що померла ОСОБА_7 укладаючи правочин, не усвідомлювала значення своїх дій внаслідок тяжкого захворювання або ж внаслідок обману спадкоємців. Загалом свідки лише висловлювали свій жаль та невдоволення з приводу того, що спадкодавиця заповіла своє майно племінникам, а не братові.

Також, допитані в судовому засіданні свідки, заявлені відповідачами: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , підтвердили, що ОСОБА_7 дійсно мала тяжке онкозахворювання, про яке вона дізналася на початку серпня 2019 року, і відразу, в той же період часу, склала заповіт на користь племінників. Померла вона 28 серпня 2019 року і тяжко себе почувала лише в кінці свого життя, тобто не на час складання правочину у виді заповіту.

Допитана в судовому засіданні нотаріус Берднікова С.М. підтвердила, що ОСОБА_7 добровільно, перебуваючи в здоровому глузді склала заповіт від 08 серпня 2019 року, який був нею посвідчений.

Крім того, отриманими на запит суду відповідями з лікарняних закладів також не підтверджено, що ОСОБА_7 на час вчинення заповіту мала тяжке захворювання та приймала ліки, які викривляли сприйняття нею подій і не давали усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином суд вважає за необхідне констатувати, що належними та допустимими доказами не було підтверджено обґрунтованість заявленого позову, в зв`язку з цим в його задоволенні слід відмовити.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то за положеннями ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, на його користь не стягуються. Судових витрат, понесених відповідачами заявлено не було.

За викладено, керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_7 на користь останніх, посвідчений 08 серпня 2019 року приватним нотаріусом Вітовського нотаріального округу Миколаївської області Бердніковою А.Ю. (реєстр. № 355) відмовити.

Рішення може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, складання повного текст рішення було продовжено в зв`язку із зайнятістю головуючого в інших провадженнях і складено на 23 вересня 2021 року.

Суддя Р.В.Козаченко