ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року

м.Суми

Справа №591/269/21

Номер провадження 22-ц/816/1409/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

у присутності :

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гаврилюк Надії Миколаївни ,

відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Сукач Лариси Степанівни ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Северинової А.С. у м. Суми, повне судове рішення складено 09 липня 2021 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Сумська міська державна нотаріальна контора Сумської області, про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності на 42/100 частин житлового будинку в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, свої вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся ОСОБА_3 , якій за життя належало на праві приватної власності 42/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

04 листопада 2008 року ОСОБА_3 заповіла все належне їй на день смерті майно, в тому числі і частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , своєму онуку ОСОБА_1 .

Після смерті бабусі він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Нотаріус відкрив спадкову справу, проте відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів.

Позивач стверджував, що відповідачка стала чинити йому перешкоди у користуванні спадковим майном, не даючи можливості зробити виміру житлового будинку. Як з`ясував позивач, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 08 червня 2006 року був укладений договір довічного утримання (догляду), який був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої Сумської державної нотаріальної контори, але державна реєстрація його не відбулася, оскільки останній було відмовлено у державній реєстрації нерухомого майна через те, що на момент підписання та посвідчення цього договору був накладений арешт на майно боржника та оголошена заборона на його відчуження, що свідчить про відсутність у ОСОБА_3 права укладати будь-який договір по відчуженню спірного майна, в тому числі і договору довічного утримання. Отже, за життя ОСОБА_3 вважала, що спірне нерухоме майно належить їй на праві приватної власності, вважала неукладеним договір довічного утримання, оскільки відповідачці відмовили в державній реєстрації права власності на нерухоме майно, тому права на нього ОСОБА_2 не набула. Тому ОСОБА_3 заповідала даний житловий будинок та інше належне їй майно позивачу. Вважаючи себе власником частини спірного домоволодіння, спадкодавець за життя не ставила питання про визнання недійсним договору довічного утримання чи про його розірвання.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 08 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; визнати за ним право власності на 42/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,6 кв.м, жилою площею 25,1 кв.м, що складається з: 3-х житлових кімнат 1-5 площею 11,4 кв.м, 1-6 площею 6,1 кв.м, 1-7 площею 7,6 кв.м, коридору 1-4 площею 5,8 кв.м., кухні 1-3 площею 7,2 кв.м, веранди І площею 3,1 кв.м, коридору ІІ площею 4,4 кв.м та надвірних будівель сарая «Г», сарая «Е», вбиральні «Д» та огорожі № 2.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам, а також показанням свідка ОСОБА_4 , не врахував, що за наявності заборони на відчуження спірного нерухомого майна, яка діяла на дату укладання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору довічного утримання 08 червня 2006 року, права ОСОБА_3 щодо вільного розпорядження належним нерухомим майном були обмежені, вона не мала законного права на укладення договору довічного утримання з відповідачкою. Стверджує, що за життя ОСОБА_3 знала, що ОСОБА_2 було відмовлено у державній реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі договору довічного утримання, тому права власності на нерухоме майно вона не набула. ОСОБА_3 , вважаючи себе власником спірного нерухомого майна, з огляду на неукладеність договору довічного утримання, заповіла позивачу житловий будинок та інше належне їй майно.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, як безпідставну.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Гаврилюк Н.М., яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2 та її представника адвоката Сукач Л.С., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів цивільної справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 вересня 1990 року ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належало 42/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 31 зворот, 102).

08 червня 2006 року ОСОБА_3 уклала договір довічного утримання (догляду) з ОСОБА_2 , відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала у власність останній належні їй на праві власності 42/100 частин вищезазначеного будинку з відповідною частиною надвірних та побутових будівель. У договорі зазначено, що накладено заборону відчуження зазначених у договорі 42/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарчих та побутових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , належних ОСОБА_2 до закінчення або припинення договору довічного утримання (догляду) (а.с. 9).

04 листопада 2008 року ОСОБА_3 склала заповіт, згідно з яким все своє майно, яке на день її смерті буде їй належати, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право, заповіла онуку ОСОБА_1 , позивачу по справі (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с. 8).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі №591/7808/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: КП «Сумське МБТІ», Перша Сумська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування на 42/100 частин житлового будинку, позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Вказаним судовим рішенням було встановлено, що договір довічного утримання, укладений 08 червня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 3-1571.

Крім того, Першою Сумською державною нотаріальною конторою після укладення та одночасно з нотаріальним посвідченням вказаний договір довічного утримання був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 09 червня 2006 року за № 1360572.

08 червня 2006 року, в момент реєстрації договору довічного утримання (догляду), право власності на 42/100 частин будинку з відповідною частиною надвірних побутових будівель за адресою: АДРЕСА_1 перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 . Тобто, ОСОБА_3 втратила право власності на майно, яке передала по договору довічного утримання, а тому не могла його передавати у спадок, обмінювати, дарувати, продавати (а.с. 74-76, 82-86).

Вказані обставини були встановлені також рішенням Апеляційного суду Сумської області від 03 жовтня 2017 року у цивільній справі 591/2332/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Перша Сумська державна нотаріальна контора Сумської області, про визнання договору довічного утримання не вчиненим, визнання права власності у порядку спадкування за заповітом. (а.с. 71-73).

Встановлені у зазначених справах обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 квітня 2014 року у справі № 591/11471/13-ц скасовано заборону відчуження об`єкта нерухомого майна домоволодіння АДРЕСА_1 , внесену в Єдиний реєстр заборони відчуження за № 7058454 від 21 квітня 2008 року, чим усунуто перешкоди в користуванні частиною власності в домоволодінні АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с. 14-15, 74).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів заявлених підстав недійсності оспорюваного правочину, а також належності спірної частини житлового будинку до складу спадщини після померлої ОСОБА_3 , право на яку у нього виникло за заповітом.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Стаття 745 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачала, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, підставою недійсності правочину позивач зазначив ту обставину, що в наслідок накладної заборони на відчуження спірного нерухомого майна, правомочність ОСОБА_3 з розпорядження цим майном була обмежена, тому вона не мала законного права на укладення договору довічного утримання з відповідачкою.

Проте, заявлені позивачем підстави позовних вимог підтвердження в ході судового розгляду справи не знайшли.

Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною 4 ст.334 ЦК України, в редакції чинній на день виникнення спірних правовідносин, передбачено, що якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Пунктами 5, 6, 9 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів , затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671 , який діяв на час укладення оспорюваного правочину було передбачено, що державній реєстрації підлягає зокрема і договір довічного утримання ( догляду), за якими передається набувачеві у власність нерухоме майно.

Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідчення.

Датою державної реєстрації правочину вважається дата та час внесення відповідного запису до Реєстру.

Матеріалами справи підтверджується, що 08 червня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали у належній, визначеній чинним Цивільним кодексом України, формі договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала у власність останній належні їй на праві власності 42/100 частин вищезазначеного будинку з відповідною частиною надвірних та побутових будівель.

Договір посвідчений нотаріально, зареєстрований в реєстрі за № 3-1571.

У день укладення договору - 08 червня 2006 року державним нотаріусом накладено заборону відчуження зазначених у договорі 42/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарчих та побутових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , належних ОСОБА_2 до закінчення або припинення договору довічного утримання (догляду) (а.с. 9-10).

Одночасно з нотаріальним посвідченням вказаний договір був зареєстрований у державному реєстрі правочинів 09 червня 2006 року за №1360572.

Тобто з моменту реєстрації договору довічного утримання, яким передбачено відчуження нерухомого майна, у набувача ОСОБА_2 виникло право власності на це майно як це передбачено ч. 4 ст.334 ЦК України.

Не внесення відомостей про право власності відповідача на спірне нерухоме майно на підставі договору довічного утримання до Реєстру прав власності на нерухоме майно, як це передбачено ст.182 ЦК України та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5, який діяв на час укладення цього правочину, не свідчить про не набуття нею такого права .

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом, оскільки спірне нерухоме майно було відчужене ОСОБА_3 за життя, а тому до складу спадщини після її смерті не увійшло.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач не спростував встановлених судом обставин щодо правомірності укладеного правочину.

Твердження заявника про відсутність у ОСОБА_3 станом на 08 червня 2006 року права відчуження належних їй на праві власності 42/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на обтяження накладене на нерухоме майно, підтвердження в ході судового розгляду не знайшли.

Відмова 14 березня 2013 року державного реєстратора у реєстрації за ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно з підстав встановлення обтяження по листу Зарічного районного суду м. Суми від 02 лютого 1983 року, зареєстрованого Першою Сумською державною нотаріальною конторою 21 квітня 2008 року за №7058454, не є належним доказом обмеження правомочності ОСОБА_3 з розпорядження цим нерухомим майном станом на червень 2006 року.

Крім того, встановлено, що у 1983 році на розгляді у Зарічному районному суді м. Суми перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу будинку частково недійсним та про визнання права власності на частку будинку за адресою АДРЕСА_1 . З метою забезпечення цього позову судом був направлений лист від 02 лютого 1983 року до Першої Сумської державної нотаріальної контори про заборону відчуження цього будинку до розгляду справи по суті. Але при ухваленні рішення заборона відчуження знята не була.

ОСОБА_3 не була учасником в указаній справі, право власності на частку у спірному домоволодінні набула 20 вересня 1990 року у порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 , яка , в свою чергу, набула право власності на дане нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу , укладеного 12.12.1988 року (а.с. 31 зворот).

Лист суду, яким була накладена заборона, не є процесуальним документом, так як ухвала про накладання заборони в межах зазначеної справи судом не виносилась, тому рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 квітня 2014 року за позовом ОСОБА_2 скасована заборона відчуження об`єкта нерухомого майна, внесена в Єдиний реєстр заборон відчуження за № 7058454 від 21 квітня 2008 року, чим усунуто перешкоди в користуванні частиною власності в домоволодінні АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 за життя вважала договір довічного утримання від 08 червня 2006 року неукладеним та склавши заповіт на ім`я позивача бажала передати апелянту усе належне їй на момент смерті майно, включно зі спірною нерухомістю, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки ґрунтуються на припущенні. Жодних належних допустимих доказів зазначених обставин позивачем до суду не надано. За життя ОСОБА_3 спорів щодо правомірності укладеного договору довічного утримання між його сторонами не виникало. У своєму заповіті ОСОБА_3 зробила розпорядження щодо всього майна, належного їй на дату смерті, без його конкретизації.

За встановлених обставин відсутні підстави для висновку про те, що ОСОБА_3 заповіла спірний житловий будинок позивачу.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції пересвідчився у дотриманні сторонами та державним нотаріусом вимог чинного законодавства при укладанні оспорюваного договору, не встановивши обмежень правомочності ОСОБА_3 з розпорядження належним їй на праві власності нерухомим майном, надав правильну оцінку доводам позивача, правових підстав для визнання договору недійсним не встановив, а тому дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заявленого позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Установивши, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, які оцінені судом першої інстанції з додержанням вимог процесуального закону; суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Крім того, представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Сукач Л.С. заявлене клопотання про відшкодування на користь останньої понесених витрат на правничу допомогу за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2000 грн.00 коп. .

Згідно з частинами першою , третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат , пов`язаних з розглядом справи.

До витрат , пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема , витрати на професійну правничу допомогу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Адвокатом, на підтвердження вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, було надано копію договору у цивільній справі від 10.02.21 року (а.с.136), копію ордеру від 03.03.2021 року та квитанцію № 19 від 28.09.2021 року на суму 2000 грн.00 коп. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а розмір витрат у сумі 2000 грн. зазначений у квитанції із посиланням на те, що ці витрати понесені у зв`язку із складанням відзиву на апеляційну скаргу не відповідають розміру цих витрат , зазначених у договорі від 10.02.2021 року з п.4.1 якого вбачається, що вартість робіт з підготовки відзиву на позов становить 1000 грн., а вартість складання відзиву на апеляційну скаргу взагалі не визначена, а тому колегія суддів вважає, що немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 1 жовтня 2021 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О.Ю.Кононенко

Т.А.Левченко