Справа № 211/993/21
Провадження № 6/211/63/21
У Х В А Л А

іменем України

16 березня 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Ткаченко С.В.

при секретарі: Преліповій Польчик Л.В.,

у відсутність державного виконавця ,

розглянувши подання Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро ) про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу,-

В С Т А Н О В И В:

Довгинцівський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро ) ( далі ДВС ) звернулися до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 в праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу ( паспорта ).

Посилаються на те, що в провадженні ДВС знаходиться на виконанні виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2а/0470/14901/11 від 05 12 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу у розмірі 656,34 грн. на користь Пенсійного фонду України в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу.

Боржник в добровільному порядку борг не сплачує, нерухомого майна, яке б належало боржнику не має, на виклик до виконавця не з`явилася. Тому просять встановити тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України без вилучення паспортного документу.

Представник відділу ДВС в судове засідання не з`явився.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали додані до подання , суд вважає , що подання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 р. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідними змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Судом встановлено, що на виконанні Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро ) перебуває виконавчий лист виданий Дніпровським окружним адміністративним судом 05 12 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Управління Пенсійного фонду України в Довгинцівському районі м. Кривого Рогу заборгованості по сплаті страхових внесків в сумі 656,34 грн. ( Виконавче провадження № 61012282 ).

21 01 2020 року постановою державного виконавця відділу ДВС відкрито виконавче провадження №61012282 з примусового виконання виконавчого листа № 2а/0470/14901/11 .

Згідно наданого виклику від 04 11 2020 року ОСОБА_1 викликалася до державного виконавця, однак підтверджень того , що такий виклик боржниця отримала суду не надано.

Інформація щодо джерел отримання доходів відсутня ( відповідь Державної фіскальної служби від 07 12 2020 р. ). Державний кордон не перетинала ( відповідь Державної прикордонної служби України 02 12 2020 р. ) . Транспортних засобів не має ( відповідь МВС України від 07 12 2020 р. ). Місце роботи не встановлено.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні подання державного виконавця, суд має перевірити вчинення державним, приватним виконавцем при примусовому виконанні судового рішення всіх можливих виконавчих дій, та з`ясувати наявність доказів, які б свідчили, що боржник умисно ухиляється від виконання рішення суду.

Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, який вказує приватний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

Суд зазначає, що виконавцем не надано доказів на підтвердження ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду. Відсутні докази отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження та отримання виклику до державного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Дії державного виконавця щодо розшуку майна, коштів у боржника, накладення арешту на майно боржника, тощо не можуть свідчити про ухилення самого боржника від виконання зобов`язань. Вказані дії проводяться державним виконавцем незалежно від ухилення чи не ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що державним виконавцем не доведено та матеріали справи не містять доказів на підтвердження ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду.

Таким чином, судом не було встановлено, що боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду, а тому у задоволенні подання слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.6 Закону України «Про порядок виїзду та в`їзду в Україну громадян України», ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 441 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро ) про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу- відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: С. В. Ткаченко