Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/54/20

Провадження № 2/943/242/2021

23 лютого 2021 року

Буський районний суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Журибіда Б. М.

при секретарі Гута О.С.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Буську справуза позовом ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернувся з означеним позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка його колишня дружина ОСОБА_4 , зареєстрована у вищевказаному житловому будинку, але вже більше одного року не проживає в ньому. Позивач зазначає, що відповідачка самостійно залишила будинок та ще у 2017 році пішла проживати, до свого співмешканця, з яким згодом зареєструвала шлюб. Достовірно відомо, що 15.12.2018 року відповідачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 від даного шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_6 . Таким чином, створивши другу сім`ю та народивши у другому шлюбі дитину, без будь-яких перешкод зі сторони позивача, самовільно змінила місце свого проживання, та проживає разом із членами своєї сім`ї. Зазначає, що особисті речі відповідачки у будинку відсутні, ще під час розлучення, вона забрала усі свої речі та більше до будинку не навідувалася, що підтверджується наданими численними актами обстеження із свідченнями сусідів. Реєстрація відповідачки у будинку створює для позивача незручності та перешкоди в користуванні житловим будинком. Враховуючи викладені обставини вирішив звернутися до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 подали заяву про слухання справи без фіксування технічними засобами. Позовні вимоги підтримали з обставин викладених у позовній заяві та наданих письмових пояснень по суті справи.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_2 щодо позову заперечили повністю, виходячи з того, що відповідачка не проживає у спірному будинку через перешкоди які створює їй позивач у користуванні будинком. Також зазначили, що у будинку міститься належне позивачці майно, яке вона з часу розлучення не забрала. У зв`язку з цим в позові просять відмовити, вважають такий безпідставним. До початку розгляду справи по суті надали заяви про слухання справи без фіксування технічними засобами.

Вислухавши сторін, їх представників, вчивши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно видане Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 10.10.2008 року - ОСОБА_3 є єдиним власником житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказаний будинок позивач набув на підставі договору дарування від своєї матері ОСОБА_7 . Відповідно вказане майно не відноситься до спільного майна подружжя, а є особистим майном позивача.

З копії будинкової книжки для прописки громадян, яка наявна в матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована у спірному будинку.

Актами обстеження проживання від 26.12.2017 року, 06.07.2018 року, 01.01.2019 року складеними комісією Задвір`янської сільської ради у присутності свідків, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтверджується, що відповідачка з часу розлучення з позивачем у спірному житловому будинку не проживає, чого і не заперечує остання.

Шлюб між сторонами було розірвано 11 липня 2017 року рішенням Буського районного суду Львівської області, справа №440/840/17.

Відповідачка визнає той факт, що 15.12.2018 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 від даного шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_6 . Разом з сім`єю вони проживають в м. Львові на орендованій квартирі.

Відповідачкою не надано доказів того, що позивач чинить їй перешкоди у користуванні спірним будинком, як і доказів того, що відповідачка вчиняла дії щодо вселення спільних дітей чи самої відповідачки у спірний будинок. Дана обставина свідчить про відсутність будь-яких перешкод зі сторони позивача у користуванні житловим будинком. Відповідачка не зверталася до правоохоронних органів з повідомленням про те, що позивач чинить їй перешкоди у користуванні будинком, до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, та жодних дій щодо цього не вчиняла, відповідно не надала суду відповідних доказів, які би свідчили протилежне.

Відповідачкою не надано доказів та не спростовано того факту, що з часу розлучення у спірному будинку залишилися її особисті речі, доказів наявності таких суду не надано.

Відповідачка не проживає у спірному житловому приміщенні, остання не здійснює оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового будинку та не приймає участі в спільному побуті, а тим самим такі дії відповідачки свідчать про втрату інтересу до вказаного житла. Обставини, на які посилається відповідачка в обґрунтування заперечень проти позову, не є підставою для збереження за нею права користування жилим приміщенням у спірному будинку.

З огляду на викладене, є доведеним той факт, що відповідачка з власної волі більше року не проживає у спірному будинку.

Окрім цього, будь-яких доказів про наявність домовленостей щодо порядку користування спірним житловим приміщенням між позивачем та відповідачем не укладалося, а з наданих стороною позивача доказів вбачається, що відповідачка самостійно залишила спірне житлове приміщення і протягом тривалого часу не намагалася у нього вселитись. Наявність у відповідачки другої сім`ї є тією обставиною по якій вона не має наміру проживати у будинку позивача.

Згідно частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як визначено частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Як передбачено ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Наведене також узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, де зазначено про те, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» була введена реєстрація за місцем проживання або місцем перебування.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно статті 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

Керуючись ст. ст. 4, 7, 10, 12, 13, 81, 89, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 316, 319, 405 ЦК України, суд -

у х в а л и в :

Позовну заяву задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання, через Буський районний суд Львівської області.

Суддя Б.М. Журибіда

Повний текст рішення виготовлено 03 березня 2021.