Провадження № 2/760/26/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2021 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Фареник А.О.

представника позивача- ОСОБА_1

представника відповідача- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судового засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , 3-я особа: ОСОБА_5 про стягнення боргу, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 1 404 000, 00 гр. боргу за договором позики та 55 044, 50 гр. річних.

Ухвалою суду від 10 травня 2019 року за клопотанням третьої особи було призначено судову технічну експертизу.

22 травня 2020 року справа повернулась до суду без виконання ухвали в зв`язку з ненаданням необхідних матеріалів для проведення експертизи.

Ухвалою суду від 18 вересня 2020 року за клопотанням представника третьої особи в справі повторно призначено судову технічну експертизу.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року ухвалу суду від 18 вересня 2020 року скасовано, в призначенні судової експертизи відмовлено, справу направлено до Солом`янського районного суду м. Києва для продовження розгляду.

При зверненні до суду позивач посилався на те, що 01 березня 2009 року він надав відповідачу позику в сумі 35 000, 00 дол. США для будівництва будинку в селищі Гостомель Київської області, яку останній зобов`язувався повернути по першій вимозі.

Згодом надав відповідачу грошові кошти в сумі 30 000, 00 дол. США для добудови будинку. Вказані кошти останній зобов`язувався повернути до 01 серпня 2017 року, що підтверджується борговою розпискою від 15 травня 2010 року.

30 грудня 2014 року відповідач повернув частину боргу у розмірі 5 000, 00 дол. США, що підтверджується розпискою про повернення коштів.

По закінченню зазначеного строку, а саме до 01 серпня 2017 року, відповідач залишок суми позики в розмірі 60 000, 00 дол. США не повернув.

Він неодноразово звертався д відповідача з усними вимогами про повернення коштів, однак відповідач свої зобов"язання не виконував, посилаючись на відсутність коштів.

01 листопада 2017 року він звернувся до відповідача листом (вимогою), в якій просив повернути кошти в повному обсязі до 01 лютого 2018 року, які були надані йому згідно розписок від 01 березня 2009 року та 15 травня 2010 року.

Відповідач вимогу отримав особисто та власноручно на вимозі зазначив, що зобов`язується до 01 лютого 2018 року повернути кошти.

02 квітня 2018 року він повторно звернувся з листом (вимогою) в якій просив повернути кошти в повному обсязі.

Відповідач вимогу отримав повторно, особисто та власноручно на вимозі зазначив, що зобов`язується до 02 травня 2018 року повернути кошти.

03 травня 2018 року відповідачем було повернуто 10 000, 00 дол. США.

За офіційними даними Національного банку України, розміщеними на сайті, курс долара США станом на 23 жовтня 2018 року становить 2 808.0405 гр. за 100 доларів США.

В зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору позики станом на 23 жовтня 2018 року заборгованість становить 1 455 582, 50 гр., яка складається з:

- 1 404 000, 00 гр. - сума боргу;

- 51 582, 50 гр. - 3 % річних за період з 01 липня 2017 року по 22 жовтня 2018 року.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

В судовому засідання представник позивача позов підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні 04 березня 2021 року позов визнав у повному обсязі.

Згідно із ч. ч. 2, 4 ст. 206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Третя особа та її представник після скасування ухвали про призначення судом експертизи до суду не з`явилися.

3-я особа подала заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні, в відсутності якого вона не в змозі реалізувати свої права.

При цьому будь-яких доказів поважності неявки представника в судове засідання не надала.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Справа знаходиться в провадженні суду з жовтня 2018 року.

З точки зору закону відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасника справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності представника 3-ї особи.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановлено, що 01 березня 2009 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг 35 000, 00 дол. США, які останній зобов`язувався повернути при першій вимозі позивача.

15 травня 2010 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 30 000, 00 дол. США, які останній зобов`язався повернути до 01 серпня 2017 року.

30 грудня 2014 року відповідач повернув частину боргу у розмірі 5 000, 00 дол. США, а 03 травня 2018 року - 10 000, 00 дол. США.

/ а.с. 5 - 6, 13 /

Судом встановлено та підтверджено представником відповідача, що умови договору останнім не виконані до цього часу, частину боргу у розмірі 50 000, 00 дол. США не повернуто.

З точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач при зверненні до суду надав копії розписок, а в подальшому їх оригінали, наявність яких є свідченням невиконання відповідачем умов договору позики.

/ а.с. 81 - 82 /

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З розрахунку позивача вбачається, що в зв`язку з порушенням відповідачем умов договору розмір річних з 01 липня 2017 року по 22 жовтня 2018 року складає 51 582, 50 гр.

Представник відповідача визнав позов і в цій частині.

За змістом ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц / провадження № 14-446цс18 / від 16 січня 2019 року, відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Велика Палата прийшла до висновку, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Звертаючись до суду, позивач просить стягнути борг у гривні, в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на день звернення до суду.

Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, з відповідачем підлягає стягненню судовий збір в розмірі 9 162, 40 гр., сплачений позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.15,16, 524, 526, 533, 625, 1046, 1047, ч.1 ст.1049, 1051 ЦК України, ст.ст.4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 206, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 / АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_3 / АДРЕСА_2 , ІН НОМЕР_2 / 1 404 00, 00 гр. боргу, 55 044, 50 гр. річних та 9 162, 40 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18 березня 2021 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва