№ 201/1577/21
провадження 2/201/1599/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування в особі служби в справах дітей виконавчого комітету Тернівської районної ради в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області про визнання незаконними дій по вивезенню і утриманню дитини, зобов`язання вчинити дії з забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії та відібрання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 11 лютого 2021 року звернулося до суду в інтересах ОСОБА_1 с позовом до ОСОБА_2 про визнання незаконними дій по вивезенню і утриманню дитини, зобов`язання вчинити дії з забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії і Північної Ірландії та відібрання дитини, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові, а його представник ОСОБА_3 в ході судового засідання посилаються на те, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 є батьками малолітньої ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Кривий Ріг, Дніпропетровська область, Україна; батьки цієї дитини (сторони) одружилися 07 червня 2017 року в Україні, дитина народилася в Україні.

04 травня 2018 року позивач подав клопотання про видачу візи для дружини та доньки, для того, щоб вся родина проживала разом в ОСОБА_7 . 06 березня 2019 року, коли надано було візи ОСОБА_5 з дитиною ОСОБА_6 прибули до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії; дитині в Британії було видано паспорт громадянки Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

06 вересня 2019 року без дозволу та відома позивача відповідач разом з дитиною виїхала з Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україну. Позивач не давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітньої ОСОБА_6 позивач не давав.

У зв`язку з цим, 11 жовтня 2019 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії надійшла заява позивача про сприяння поверненню дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. 04 листопада 2019 року Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області звернулося до відповідача з метою роз`яснення положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» головні територіальні управління юстиції ліквідовано та утворено міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції.

08 січня 2019 року відповідач надіслала на електронну пошту ГТУЮ у Дніпропетровській області заяву-пояснення, відповідно до яких вона повідомила, що вони не мають жодних суперечок з позивачем щодо місця проживання дитини, а також про те, що позивач прилітав та з 23 грудня 2019 року по 01 січня 2020 року перебував в Україні та не говорив про свій намір повернути дитину без матері до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Враховуючи, що мати дитини відмовилась добровільно повертати дитину в Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії у березні 2020 року Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) від імені заявника було подано позов до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

З огляду на дії відповідача вбачається, що вона не має наміру повертатися з дитиною до постійного місця проживання в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії, хоч прямо про це не зазначає, а також в супереч вимогам цивільного процесуального законодавства допускає зловживання своїми процесуальними правами та обов`язками з метою необґрунтованого затягування справи. Позивач вважає, що відповідач порушує право дитини на належне батьківське виховання, а також його право особисто брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини.

Позивач та його представник ОСОБА_3 вважають, що відповідач здійснила незаконне вивезення та здійснює утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІУ.

Позивач та його представник вважають, що є наявними всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання. Судових рішень, або інших домовленостей щодо зазначених питань, зафіксованих у договорі або іншому документі, оформленому у письмовій формі у встановленому порядку, між позивачем і відповідачем, немає.

Позивач бажає спілкуватися зі своєю дитиною, приймати участь у її вихованні та утриманні, але відповідачка йому в цьому протиправно перешкоджає. Позивач та його представник ОСОБА_3 вказують на те, що фактично відповідачка утримує їх дитину, що є незаконним і суперечить інтересам дитини та порушує його права як батька цієї дитини. Просили суд ухвалити рішення про визнання незаконним вивезення та утримування відповідачкою вказаної малолітньої дитини і повернути цю їх дитину до нього, за його місцем мешкання в Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії, а в разі не виконання рішення в добровільному порядку відібрати цю дитину шляхом зобов`язання відповідача передати їх малолітню дитину її батькові (позивачу), що мешкає в м. Лондоні, задовольнивши позовну заяву в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, не погодився з ними та викладеними в них обставинами повністю і категорично заперечував проти задоволення позову, про що і просив винести рішення суду. Відповідач і її представник в судове засідання не з`явилися, причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними (не явка свідків), оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже, доказів (будь-яких) на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що надана заява про відкладення слухання справи через неявку свідків не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки свідків відповідачка та/або її представник в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомили суд про причини неявки в судове засідання.

На даній стадії слухання суд вважає помилковим перенесення слухання в справі з мотивів неявки свідків, оскільки таке перенесення (відкладення) слухання справи можливе за умови, якщо не вирішені всі інші питання (а вони вирішені), не розглянуті клопотання (а вони розглянуті), не з`ясовані доповнення, заяви і клопотання (з`ясовані) та інш., від яких залежить можливість її розгляду; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; відкладаючи розгляд в справі начебто через неможливість розглянути її без опитування свідків, не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. Стороною заявника такого клопотання (представник відповідача) не надано доказів, що заявлені ним свідки не можуть з`явитися в судове засідання з поважних причин. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Посилання заявника на те, що не опитування вказаних свідків у цій справі може вплинути на результати розгляду цієї цивільної справи, протирічить названому. Отже, суд вважає можливим розгляд справи далі.

Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі служби в справах дітей виконавчого комітету Тернівської районної ради в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в зверненні до суду просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і слухати справу без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, з`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими частковому задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з`ясовано, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 є батьками малолітньої ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Кривий Ріг, Дніпропетровська область, Україна (копія свідоцтва про народження від 18 вересня 2017 року Серія- НОМЕР_1 ). Батьки цієї дитини (сторони) одружилися ІНФОРМАЦІЯ_2 в Україні. Дитина народилася в Україні.

04 травня 2018 року позивач подав клопотання про видачу візи для дружини та доньки, для того, щоб вся родина проживала разом в ОСОБА_7 . 06 березня 2019 року, коли надано було візи ОСОБА_5 з дитиною ОСОБА_6 прибули до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії; дитині в Британії було видано паспорт громадянки Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

06 вересня 2019 року, як стверджує позивач, без дозволу та відома позивача відповідач разом з дитиною виїхала з Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україну. Позивач не давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітньої ОСОБА_6 позивач не давав.

У зв`язку з цим, 11 жовтня 2019 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії надійшла заява позивача про сприяння поверненню дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

04 листопада 2019 року Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області звернулося до відповідача з метою роз`яснення положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» головні територіальні управління юстиції ліквідовано та утворено міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції.

08 січня 2019 року відповідач надіслала на електронну пошту ГТУЮ у Дніпропетровській області заяву-пояснення, відповідно до яких вона повідомила, що вони не мають жодних суперечок з позивачем щодо місця проживання дитини, а також про те, що позивач прилітав та з 23 грудня 2019 року по 01 січня 2020 року перебував в Україні та не говорив про свій намір повернути дитину без матері до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Враховуючи, що мати дитини відмовилась добровільно повертати дитину в Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії у березні 2020 року Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) від імені заявника було подано позов до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

З огляду на дії відповідача вбачається, що вона не має наміру повертатися з дитиною до постійного місця проживання в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії, хоч прямо про це не зазначає, а також в супереч вимогам цивільного процесуального законодавства допускає зловживання своїми процесуальними правами та обов`язками з метою необґрунтованого затягування справи.

Позивач вважає, що відповідач порушує право дитини на належне батьківське виховання, а також його право особисто брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини.

Позивач вважає, що відповідач здійснила незаконне вивезення та здійснює утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІУ.

Відповідно до статті 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Отже, у розумінні вищенаведених статей 3 і 5 Конвенції 1980 року утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 .

За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися із заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Позивач вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема: дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії з 01 червня 2011 року, тобто до моменту переміщення та утримування дитини на території України без згоди позивача); дитина, про яку йде мова, не досягла 16-річного віку ( ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та досягне 16-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_3 ); Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення її місця проживання; дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок вивезення та утримування дитини в Україні.

Судових рішень, або інших домовленостей щодо зазначених питань, зафіксованих у договорі або іншому документі, оформленому у письмовій формі у встановленому порядку, між позивачем і відповідачем, немає.

Стаття 11 Конвенції 1980 року зобов`язує суд без затримок здійснювати усі процедури для повернення дітей, а якщо рішення у справі не винесено протягом шести тижнів із дати початку процедур, заявник або Центральний орган запитуваної держави мають право просити про надання їм пояснень про причини затримки.

Водночас рішення про повернення дитини не є рішенням про визначення місця проживання дитини і не позбавляє відповідача права звертатися до компетентного суду Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії з метою визначення місця проживання дитини, оскільки, як визначено у статті 19 Конвенції 1980 року, ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

Стаття 12 Конвенції 1980 року встановлює, що судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Статтею 16 Конвенції 1980 року передбачено, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується (в даному випадку - Україна), не можуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції.

Згідно зі статтею 30 Конвенції 1980 року будь-яка заява, надіслана до Центральних органів або безпосередньо до судових чи адміністративних органів Договірної держави відповідно до умов цієї Конвенції, разом із прикладеними до неї або виданими Центральним органом документами або іншою інформацією приймається судами або адміністративними органами Договірних держав.

Відповідно до статті 23 Конвенції 1980 року ніякої легалізації документів або подібних формальностей не вимагається для виконання її положень.

Згідно зі статтею 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів.

Позивач бажає спілкуватися зі своєю дитиною, приймати участь у її вихованні та утриманні, але відповідачка йому в цьому протиправно перешкоджає. Позивач вказує на те, що фактично відповідачка утримує їх дитину, що є незаконним і суперечить інтересам дитини та порушує його права як батька цієї дитини, тому і просили суд ухвалити рішення про визнання незаконним вивезення та утримування відповідачкою вказаної малолітньої дитини і повернути цю їх дитину до нього, за його місцем мешкання в Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії, а в разі не виконання рішення в добровільному порядку відібрати цю дитину шляхом зобов`язання відповідача передати їх малолітню дитину її батькові (позивачу), що мешкає в м. Лондоні.

Позивач звернувся до відповідача з питання повернення їх дитини в Великобританію в м. Лондон до нього, до батька дитини, проте позивачу було відмовлено, виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно п. п. 2, 4 статті 16 ЦПК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно ч. 2 статті 5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 є батьками малолітньої ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Кривий Ріг, Дніпропетровська область, Україна; батьки цієї дитини (сторони) одружилися 07 червня 2017 року в Україні, дитина народилася в Україні.

04 травня 2018 року позивач подав клопотання про видачу візи для дружини та доньки, для того, щоб вся родина проживала разом в ОСОБА_7 . 06 березня 2019 року, коли надано було візи ОСОБА_5 з дитиною ОСОБА_6 прибули до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії; дитині в Британії було видано паспорт громадянки Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

06 вересня 2019 року без дозволу та відома позивача відповідач разом з дитиною виїхала з Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україну.

Позивач не давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітньої ОСОБА_6 позивач не давав.

11 жовтня 2019 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії надійшла заява позивача про сприяння поверненню дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. 04 листопада 2019 року Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області звернулося до відповідача з метою роз`яснення положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

08 січня 2019 року відповідач надіслала на електронну пошту ГТУЮ у Дніпропетровській області заяву-пояснення, відповідно до яких вона повідомила, що вони не мають жодних суперечок з позивачем щодо місця проживання дитини, а також про те, що позивач прилітав та з 23 грудня 2019 року по 01 січня 2020 року перебував в Україні та не говорив про свій намір повернути дитину без матері до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Враховуючи, що мати дитини відмовилась добровільно повертати дитину в Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії у березні 2020 року Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) від імені заявника було подано позов до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Через перемовини між сторонами, відповідач погодившись повернутись до Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії разом із дитиною до суду позивачем було надано заяву про залишення даного позову без розгляду. Ухвалою судді від 23 вересня 2020 року позовні вимоги було залишено без розгляду та ухвала набрала законної сили.

Враховуючи, що мати дитини відмовилась добровільно повертати дитину в Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії у березні 2020 року Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) від імені заявника було повторно подано позов до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові № 6-58цс14 від 18 червня 2014 року: «Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.».

У зазначеній постанові Верховний Суд України вимагає встановлювати у цій категорії справ наступні обставини: чи вимагав заявник повернення дитини до країни постійного проживання до звернення із заявою, які мотиви спонукали заявника на звернення до суду про повернення дитини, чи були мотиви добросовісними.

Також Верховний Суд України наголошує: «Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо. За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку.».

Відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, вчиненої у Гаазі 25 жовтня 1980 року, надалі «Гаазька Конвенція», переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо:

a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

При цьому, до «права піклування» включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини; а до «права доступу» включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання (стаття 5 Гаазької Конвенції).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 344/12248/16-ц (провадження № 61-12975св18) вказано, що: «твердження заявника про те, що сторона має безперешкодну можливість прибувати до України і спілкуватися з дитиною не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції про зобов`язання повернути дитину до держави постійного проживання, оскільки права піклування включають не лише право на спілкування з дитиною, а й право визначати її місце проживання. [...] Суд касаційної інстанції також зазначає, що рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання не є рішенням про визначення місця проживання дитини і не вирішає питання, які стосуються піклування».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 405/2584/17 вказано, що: «розглядаючи питання щодо повернення дитини до держави постійного проживання, суд не може вирішувати по суті питання щодо піклування про дитину та визначення її місця проживання, оскільки це питання, виходячи зі змісту статті 16 Конвенції, належать до виключної компетенції держави постійного проживання дитини».

Відповідно до підпункту «а» частини першої статті 13 Гаазької Конвенції, незважаючи на положення попередньої статті 1, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування.

Як вже зазначено та підтверджено доказами, наданими відповідачем, батько дитини фактично не здійснював права піклування на момент переміщення дитини, поводив себе агресивно, а згодом надав мовчазну згоду на переміщення дитини до України, кілька разів відвідував дитину в Україні і не заперечував проти її перебування в Україні.

Також, відповідно до підпункту «b» частини першої статті 13 Гаазької Конвенції, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Статтею 20 Гаазької конвенції передбачено, що у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини і основоположних свобод.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини.

Відповідно до положення принципу б Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. В матеріалах справи відсутні докази наявності таких виняткових обставин.

Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька конвенція, Конвенція) була розроблена з метою запровадження міжнародно-правового механізму мирного та впорядкованого повернення до держави постійного проживання дітей, яких незаконно вивезено або які незаконно утримуються у порушення прав опіки та піклування, а також забезпечення захисту прав доступу.

У зв`язку із прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» ця Конвенція набула чинності для нашої держави з 01 вересня 2006 року.

Гаазька конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка не досягла 16 років і постійно проживає в державі - учасниці Конвенції безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу, у випадках, коли викрадення дитини не створює складу злочину, передбаченого статтею 146 Кримінального кодексу України. Відповідно до статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Згідно зі статтею 17 Закону ВР України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди під час розгляду справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях дав тлумачення наведених вище положень Конвенції та критеріїв їх застосування судами. Так, у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, який зазначав, що Європейський Суд вправі перевіряти процедуру, застосовану національними судами, зокрема, впевнитись в тому, що ці суди, застосовуючи та надаючи тлумачення положенням Гаазької конвенції, додержуються гарантій Конвенції и особливо статті 8 (див. в цьому відношенні Постанову Європейського Суду у справі «Б`янки проти Швейцарії» (Bianchi v. Switzerland) від 22 червня 2006 року, скарга № 7548/04, § 92, та Постанова Європейського Суду у справі «Карлсон проти Швейцарії» (Carlson v. Switzerland) від 06 листопада 2008 року, скарга № 49492/06, § 73).

У цій сфері головне питання полягає в тому, чи встановлено справедливу рівновагу між конкуруючими інтересами - дитини, двох батьків та публічного порядку - в межах розсуду, якими користуються держави в таких питаннях, однак з врахуванням того, що найкращі інтереси дитини повинні бути пріоритетним міркуванням (див. Постанову Європейського Суду у справі «Гнаоре проти Франції», § 59).

«Інтересами дитини», перш за все, є наступні два: збереження зв`язків з родиною, якщо не встановлено, що ці зв`язки є небажаними, та можливість розвитку у здоровому середовищі (як приклад Постанова Великої Палати Європейського Суду у справі «Ельсхольц проти Германії» (Elsholz v. Germany), скарга № 25735/94, § 50, ECHR 2000-VIII, і Постанова Європейського Суду у справі «Маршалек проти Чеської Республіки» (Marsalek v. Czech Republic) від 04 квітня 2006 року, скарга № 8153/04, § 71). Найкращі інтереси дитини з точки зору перспективи особистого розвитку залежать від багатьох індивідуальних обставин, зокрема, його віку та рівня зрілості, присутності або відсутності його батьків, оточуючого середовища та вражень.

Рішення про повернення дитини не може прийматися автоматично або механічно із застосуванням Гаазької конвенції, як про те свідчить наявність в цьому акті ряду виключень з зобов`язання повернення дитини (див. зокрема статті 12, 13 и 20), заснованих на розумінні відносно дійсної особистості дитини та його оточення, що показує необхідність застосування судом, який розглядає справу, конкретного підходу до нього (див. Постанову Європейського Суду у справі «Мамуссо і Вашингтон проти Франції», § 72).

Таким чином, завдання оцінки найкращих інтересів дитини у кожній індивідуальній справі покладається на національні органи.

Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами.

Стаття 8 Гаазької конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій Конвенції 1980 року, яка повинна тлумачитися вузько (§ 107).

Поміж іншого, під час розгляду справи про повернення дітей у відповідності до положень Конвенції суди мають на підставі наданих доказів встановити, зокрема: - чи прижилася дитина в її новому середовищі (у разі коли подання заяви відбулося після сплину річного терміну з дати незаконного переміщення чи утримування дитини в Україні); - чи є підстави для відмови у задоволенні позову, наявність виняткових обставин (стаття 13 Гаазької конвенції): чи здійснювалося позивачем фактично право піклування про дитину на момент переміщення або утримування; наявність мовчазної згоди позивача на переміщення або утримування; чи пов`язане повернення дитини із серйозним ризиком заподіяння їй фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку; чи вважається повернення недопустимим, керуючись основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20 Гаазької конвенції); чи доведено, у разі подання заяви більше ніж через рік після протиправного переміщення, що дитина вже прижилася у її новому середовищі.

Спори стосовно місця проживання та здійснення піклування про дитину не є предметом розгляду справ про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції і вирішуються судом держави постійного проживання дитини. Отже, необхідно виявляти відмінності між спором про повернення дитини і спором між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини в порядку статті 161 СК, а також спором щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, у порядку статті 159 СК, які відповідно до статті 19 Гаазької конвенції повинні вирішуватися лише судом за місцем постійного проживання дитини.

Обов`язок доведення наявності підстав для прийняття рішення про повернення дитини до постійного місця проживання або забезпечення здійснення права доступу до дитини покладається на позивача, а про відмову у поверненні - на відповідача, тобто на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Відповідно до розділу 2 (1) Закону «Про дітей» 1989 року якщо батько та мати дитини одружені один з одним на час народження дитини, кожен з них має батьківську відповідальність за дитину. Розділом 3 (1) Закону «Про дітей» 1989 року визначено, що «батьківська відповідальність» включає «усі права, обов`язки, повноваження та відповідальність, які по відношенню до дитини та її майна має за законом один з батьків».

Відповідно до Закону «Про викрадення дітей» 1984 року переміщення дитини віком до 16 років будь-якою особою, пов`язаною з дитиною, за межі Великобританії без належного дозволу іншої особи, якій належить батьківська відповідальність, є правопорушенням.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні у справі «Монорі проти Угорщини та Румунії» (Monory v. Romania and Hungary) (№ 71099/01) від 04 травня 2005 року Європейський суд зазначив, що позитивні зобов`язання, які покладаються на держави статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачають, зокрема, вжиття заходів, які гарантуватимуть повернення дитини її батьку чи матері. Органи влади повинні вжити заходів для запобігання «шкоди дитині чи упередженого ставлення до зацікавлених сторін».

Європейський суд дійшов висновку, що піклування про дитину батьками, які перебувають у шлюбі, здійснюється спільно, що відповідає статті 3 Конвенції 1980 року. Водночас, невірне тлумачення судами окремих гарантійних положень Конвенції, зокрема, її статті 3, може призвести до порушень статті 8 Конвенції 1950 року.

У рішенні у справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції» (Maumousseau and Washington v. France) (№ 39388/05) від 12 липня 2007 року Європейський суд дійшов висновку, що вирішення питань піклування, опіки над дитиною належить до виключної компетенції Держави, в якій було постійне місце проживання дитини до протиправного переміщення, та, що захист найвищих інтересів дитини є головним у Конвенції 1980 року, і підтримав головне правило цієї Конвенції - захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування і забезпечити їх негайне повернення до держави їхнього постійного проживання.

У рішенні у справі «Б`янки проти Швейцарії» (Bianchi v. Switzerland) (№ 7548/04) від 22 червня 2006 року Європейський суд встановив, що згідно зі статтею 7 Конвенції 1980 року компетентні органи держав, включаючи суди, мають вживати всіх заходів з метою забезпечення найшвидшого повернення дитини. Адекватність заходів має оцінюватися зважаючи на швидкість, з якою вони вживаються. Пасивність у прийнятті рішення не відповідає цілям Конвенції і може призвести до порушення відносин між покинутим батьком або матір`ю і дитиною, що, у свою чергу, порушує статтю 8 Конвенції 1950 року.

Відповідно до практики Європейського суду рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Конвенції 1980 року, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції 1950 року.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Згідно пункту 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952, Міністерством юстиції України як Центральним органом України по виконанню цієї Конвенції через територіальний орган Міністерства юстиції України вживалися заходи з метою домогтися добровільного повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії відповідно до статті 7 Конвенції 1980 року.

На основі статті 7 Конвенції 1980 року у тому випадку, коли мирне вирішення питання неможливо, Центральні органи мають ініціювати судові або адміністративні процедури або сприяти таким процедурам з метою домогтися повернення дитини.

Відповідно до статті 28 ЦПК України та пунктів 2 і 9 Порядку Міністерство юстиції України звертається через свій територіальний орган на підставі довіреності заявника до суду з метою повернення дитини. Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) уповноважене діяти від імені позивача на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року № 3303-IV; статті 7 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей; пунктів 2, 12 Порядку.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини ОСОБА_8 конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Таким чином, враховуючи вище проаналізовані положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, наявні в матеріалах справи докази як позивача щодо повернення дитини, так і відповідача щодо відмови у поверненні дитини, враховуючи практику в даній категорії справ, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для повернення дитини батькові для постійного місця проживання до країни Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії та вважає за доцільне, діючи виключно в інтересах дітей, не залишити малолітню доньку сторін проживати на території держави України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаного шлюбу, виховання і утримання дитини, інтересів і прав цієї дитини сторін, спірного питання, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження позову, суд погоджується з викладеними до позову запереченнями, відзивом і викладеними в них доводами, у зв`язку із чим доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача і їх дитини. Однак, належних доказiв відповідачем до суду не надано.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, що можуть перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 ЄКПЛ. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає легітимним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, та не може вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року).

Держави-учасниці забезпечують те, щоби дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (частина перша статті 9 вказаної Конвенції).

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги не визнання стороною відповідача повних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково та визнати незаконним утримування відповідачем ОСОБА_2 на території України малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зобов`язати відповідача ОСОБА_2 повернути малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до місця постійного проживання батька в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії, покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, на позивача, допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, до батька позивача, стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 908 грн., в задоволенні ж решти позовних вимог про визнання незаконними дій по вивезенню малолітньої дитини, зобов`язання вчинити певні дії та відібрання дитини слід відмовити.

Таким чином позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 7, 150, 155, 180 Сімейного кодексу України, ст. 9, 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», на підставі вищевикладеного, керуючись статтями 3, 5, 12, 13, 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати незаконним утримування відповідачем ОСОБА_2 на території України малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зобов`язати відповідача ОСОБА_2 повернути малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до місця постійного проживання батька в Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії.

Покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, на позивача.

Допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, до батька - позивача.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 908 грн.

В задоволенні решти позовних вимог Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування в особі служби в справах дітей виконавчого комітету Тернівської районної ради в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області про визнання незаконними дій по вивезенню малолітньої дитини, зобов`язання вчинити певні дії та відібрання дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 22 вересня 2021 року.

Суддя