ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №523/19786/19

Апеляційне провадження №22-ц/813/2614/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 30 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дяченка В.Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення її з квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим,що 27 серпня 2019 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та нею укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири.

Після придбання квартири встановлено, що в квартирі прописана відповідачка ОСОБА_2

07 вересня 2019 року відповідачці направлено вимогу про добровільне усунення перешкод в користуванні майном та зняття з реєстраційного обліку, яка ОСОБА_2 була проігнорована.

Посилаючись на вказані обставини, які порушують її право власника майна, позивачка просила задовольнити її вимоги (а.с.1-4).

Відповідачка ОСОБА_2 правом відзиву на позов не скористалася.

Справа розглянута у відсутність сторін та представника позивачки.

Зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 30 березня 2020 року в позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка ОСОБА_2 набула право користування спірним житлом з 04 травня 1988 року, як член сім`ї колишніх власників. Відчуження спірної квартири попередніми власниками, членом сім`ї яких є відповідачка, поставило під загрозу соціальний статус останньої, яка може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувалася з 1988 року. Вказане свідчить про те, що дії сторін за договором купівлі-продажу від 27 серпня 2019 року були недобросовісними стосовно відповідача та спрямованими на позбавлення її права користування житлом (а.с.65-69).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Неправильність рішення суду обгрунтовано порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, доводи скарги зводяться до того, шо судом не врахована стала правові висновки Верховного Суду у низці справ, які зводиться до того що право члена сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членом сім`ї якого він є. При цьому із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у члена його сім`ї. Тобто, після набуття права власності на квартиру новий власник може вимагати усунення перешкод у праві власності та праві користування цією квартирою шляхом виселення із неї членів сім`ї колишнього власника (а.с.72-83).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 травня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (а.с.97-98).

Справа призначалась до розгляду в суді апеляційної інстанції на 10 листопада, 01 грудня 2020 року, 09 лютого, 20 квітня, 14 вересня 2021 року, проте в жодне судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася, свого ставлення до апеляційної скарги не висловила, рекомендовані повідомлення на її адресу поверталися із відміткою поштового оператора про те, що адресат відсутня за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.111,120-121,138,154,164-165).

Представник позивачки в судове засідання, призначене на 14 вересня 2021 року, не з`явився, просив відкласти розгляд справи на іншу дату.

Оскільки справа знаходиться в провадженні апеляційного суду з 18 травня 2020 року, учасники судового процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом установлено, задоговором купівлі-продажу від 27 серпня 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9).

Згідно п.1.2.,2.1.,5.5.договору купівлі - продажу від 27 серпня 2019 року вказана квартира належала ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності (по1/3 частці кожному) на підставі рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 09 грудня 2008 року про визнання права власності на квартиру та ухвали цього ж суду від 10 жовтня 20111 року про роз`яснення рішення (№2-6210). Вказане майно набуте в порядку спадкування. Продаж квартири ОСОБА_1 вчинено за 385 100 грн. (а.с.9-11).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 серпня 2019 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.5).

Відповідно довідки №743 від 31 жовтня 2019 року, виданої ЖБК «Іллічівський 24», у вищевказаній квартирі зареєстрована з 04 травня 1988 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 родичка колишніх власників (а.с.7).

Кур`єрською службою доставки підтверджено, що ОСОБА_8 , за вказаною адресою лист-вимогу про усунення перешкод в користуванні майном отримала, від підпису відмовилась (а.с.8).

Заявою позивача від 21 грудня 2019 року в правоохоронні органи викладено обставини, що у вищевказаній квартирі незаконно проживає ОСОБА_2 , яка не відкриває двері для усунення аварійного пошкодження водопровідної труби, веде себе неадекватно (а.с.15-17).

Відмовляючи у задоволенні позову позивачу, суд першої інстанції, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц, дійшов висновку про те, що відчуження спірної квартири попередніми власниками, членом сім`ї яких є відповідачка, поставило під загрозу соціальний статус останньої, яка може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувалася з 1988 року. При цьому договір купівлі-продажу, на який посилається позивач, вочевидь не відповідав добросовісності, оскільки сторони договору були достовірно обізнані про право відповідача на користування цією квартирою. Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

Мотиви, якими керувався апеляційний суд, та застосовані норми права.

За приписами ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з ч.1ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є власником квартири з 27 серпня 2019 року і на даний час у квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_2 , яка не є членом її сім`ї, сторони ніколи не проживали разом, не вели і не ведуть спільного господарства. Відповідачка не несе витрати по сплаті комунальних послуг, чим чинить перешкоди у користуванні власністю.

З огляду на вказане право користування квартирою у відповідачки виникло не з підстав, передбачених ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України, а на підставі сервітуту (ст.ст.395, 397, 403 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно приписів п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Так, ч.2 ст.406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки відповідачка користувалась спірним житлом під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, тому є наявність правових підстав для її виселення із приміщення, яке належить позивачу на праві власності, набутої в установленому законом порядку.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в постанові від 27 березня 2019 року у справі № 175/4932/15-ц, провадження № 61-41898св18, від 27 лютого 2019 року у справі 753/7390/16-ц, провадження № 61-21165св18.

Як вбачається з матеріалів справи,договір купівлі-продажу квартири, укладений 27 серпня 2019 року, між ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 недійсним не визнано, право власності ОСОБА_1 на квартиру не скасовано.

Таким чином, з 27 серпня 2019 року відповідачка не має жодних законних підстав для подальшого проживання у спірній квартирі, оскільки право особи, яка не є співвласником спірної квартири, на користування нею, є похідним від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припиняється й право цієї особи на користування житлом, проживання в ньому тощо.

Крім того, заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 20 лютого 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 05 травня 2020 року, по цивільній справі (№523/17339/19) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, позов ОСОБА_1 задоволено, ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с.49-51,104).

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 20 лютого 2020 року не оскаржувалось в апеляційному порядку та набрало законної сили.

Розглядаючи справу, колегія судів виходить із преюдиційності обставин, встановлених заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 20 лютого 2020 року, за яким ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та обов`язковість судового рішення, яке вступило в законну силу, для виконання відповідно до вимог ст.18 ЦПК України.

Таким чином, рішенням місцевого суду від 20 лютого 2020 року припинено право відповідачки ОСОБА_2 на користування житловим приміщенням, тому вона користуючись чужим майном, перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися своєю власністю, в зв`язку з чим такі перешкоди мають бути усунені шляхом виселення відповідачки із спірної квартири.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у позові ОСОБА_1 , оскільки відповідачка не є членом сім`ї позивачки, продовжує проживати в її квартирі, не бажає добровільно виселятися, чим порушує її права як законного власника майна, набутого в установленому законом порядку.

Позивачка, як власник квартири, не може використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї, тому що в ній, без будь-яких на те правових підстав, проживає відповідачка, з якою позивачка не укладала будь-яких угод щодо користування спірним житловим приміщенням, чим порушується право позивачки на користування та розпорядження належною їй квартирою.

При цьому реєстрація та проживання у квартирі членів сім`ї власника цієї квартири не є перешкодою для її відчуження у будь-який спосіб, у тому числі й за допомогою укладення договору купівлі - продажу, оскільки самі по собі реєстрація та проживання у квартирі осіб не тягне за собою виникнення у них права власності на це житло.

Відповідачка ОСОБА_2 дійсно проживає у спірній квартирі з 04 травня 1988 року, проте не була власником навіть частини цієї квартири.

Разом з тим, під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Висновок суду про наявність обтяження квартири є необґрунтованим, оскільки п.5 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

При цьому наявність підстав для обтяження зазначеної вище квартири та державної реєстрації такого обтяження судом не встановлено. Відтак, перешкод для відчуження квартири у сторін не було.

Отже, право члена сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членом сім`ї якого він є. При цьому із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у члена його сім`ї.

Тобто, після набуття права власності на квартиру новий власник може вимагати усунення перешкод у праві власності та праві користування цією квартирою шляхом виселення із неї членів сім`ї колишнього власника.

Крім того, у пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/1б-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення.

Посилання суду першої інстанції на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі №569/4373/16-ц, є необґрунтованим, оскільки такий правовий висновок не відповідає фактичним обставинам цієї справи, зроблений за інших фактичних обставин, оскільки є судове рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 20 лютого 2020 року, за яким ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , яке набрало законної сили.

З огляду на викладене, рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 30 березня 2020 року підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 30 березня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із житлового приміщення задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2021 року.

Головуючий

Судді: