Справа № 653/2029/20
Провадження № 2/653/512/21
Генічеський районний суд Херсонської області в складі:
головуючого судді Берлімової Ю.Г.,
за участю секретаря Волвенко А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позов мотивує тим, що він з 14 березня 2005 року є власником квартири, що розташована в АДРЕСА_1 .
Вказує, що з 03 липня 2002 року в будинку зареєстрований його син ОСОБА_2 , який у липні 2014 року переїхав не непідконтрольну територію України в м. Донецьк та більше не повертався, в квартирі, належній позивачу не проживає, фінансові витрати по її утриманню не несе.
У зв`язку із цим, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні був відсутнім. Надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутністю. Просить позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 бувналежним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», проте до судового засідання повторно не з`явився, від нього не надійшло повідомлення про причину неявки та відзив, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири, яка знаходиться АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної власності з 14 березня 2005 року на підставі свідоцтва про право власності від 20 липня 1993 року та договору дарування від 21 грудня 2004 року. Вказане підтверджується також відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованих станом на 01 липня 2020 року.
Факт реєстрації відповідача за спірною адресою підтверджується довідкою виконавчого комітету Генічеської міської ради та інформацією, що міститься в домовій книзі, згідно до якої відповідач зареєстрований в квартирі з 03 липня 2002 року.
Звернення позивача до суду зумовлено тією підставою, що відповідач, являючись його сином, який зареєстрований у належній позивачу квартирі виїхав на непідконтрольну територію України, а саме до м. Донецьк та з 2014 року не повертався, й відповідно у квартирі не мешкає, догляд за нею не здійснює, з батьком не спілкується. При цьому його реєстрація створює для власника квартири незручності та зумовлює нести додаткові витрати.
Надаючи оцінку вказаному суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При цьому суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд вважає, що в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх позовних вимог.
За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб.
У відповідності до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла і законом.
Отже, обставини, що підлягають встановленню під час вирішення питання про втрату особою права користування житловим приміщенням є факт не проживання особи у житлі без поважних причин, більш ніж певний період часу, в даному випадку, враховуючи, що сторони являються членами сім`ї, понад один рік.
Разом з тим, позивач надав суду докази лише того, що він являється власником квартири та того, що відповідач зареєстрований в ній.
При цьому, жодних доказів того, що відповідач не мешкає у квартирі понад один рік без поважних причин суду не надано, зокрема, такі дані не підтверджуються ані актом обстеження проживання осіб, ані поясненнями свідків, тощо.
Позивачем було заявлено клопотання про витребування доказів, а саме інформації про перетинання відповідачем державного кордону України, проте ухвалою суду в задоволенні такого клопотання було відмовлено, з підстав, відсутності даних щодо неможливості учасником справи отримати такі докази самостійно. Інші докази суду не надані.
З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.
За таких обставин, виходячи з того, що позивач не надав суду достатніх та переконливих доказів на підтвердження позовних вимог, в задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись ст. 150 ЖК України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, ст. ст. 258-259, 263-265, 273, 280 ЦПК України, суд
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, форма і зміст якої, повинні відповідати вимогам ст. 285 ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Херсонського апеляційного суду через Генічеський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 26 лютого 2021 року.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова