Справа № 461/1023/20 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/3512/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 листопада 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2012 року стягнуто з Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» на його користь суму внеску та відсотки за депозитним договором № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року та договором № ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року, з урахуванням додаткового договору № 1 від 21.07.2009 року в розмірі 9507,57 грн. На виконання рішення суду видано виконавчий лист № 1522/6783/12 від 21.06.2012 року. Стверджує, що у Другому Приморському відділі державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області відкрито виконавче провадження № 55267625 з виконання вищезазначеного виконавчого листа, тривають виконавчі дії, однак боржник ухиляється від виконання рішення суду. Зазначає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, в залежності від статусу боржника. Вважає, що оскільки за період з 01 лютого 2019 року по 28 лютого 2019 року облікова ставка НБУ 18 %, подвійна ставка НБУ 36 %, відтак заборгованість за пенею за несвоєчасне виконання договорів про повернення депозитних вкладів та нарахованих відсотків становить 9507,57 х 36,0% = 3422,72 х 28 днів = 95836.16. Оскільки ним було потрачено дванадцять днів на підготовку, написання та подання позовної заяви, тому, на його думку, на його користь підлягає стягненню компенсація за відрив від звичайних занять у розмірі 1889,20 грн. З наведених підстав просить: стягнути з Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» на його користь пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 95836,16 грн. та судові витрати у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять в розмірі 1889,20 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» на користь ОСОБА_1 пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 01.02.2019 року по 28.02.2019 року у сумі 131, 28 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» - відмовлено.

Стягнуто з Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» на користь держави судовий збір у сумі 11,77 грн.

Решту судового збору в розмірі 829,03 грн. компенсовано за рахунок держави.

Вимоги представника відповідача про стягнення витрат на оплату правової допомоги - задоволенню не підлягають.

Рішення суду оскаржила Кредитна спілка «Перше кредитне товариство», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що виконавчий лист № 1522/6783/12 від 21 червня 2012 року, виданий Приморським районним судом м. Одеси постановою Одеського апеляційного суду від 21 січня 2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню. Зазначає, що депозитними договорами № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року та договором № ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року не передбачено стягнення з Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» на користь позивача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що, на думку апелянта, свідчить про те, що сторони при укладенні договорів не погодили конкретний розмір та вид штрафних санкцій, зокрема і не визначили суму пені за можливе порушення договірних зобов`язань, і окрім цього статтями 526 та 599 ЦК України, якими керувався суд при ухваленні рішення, також не передбачено нарахування пені та її стягнення. Вважає, що обов`язковою умовою стягнення з боржника пені на підставі Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» є обов`язкове визначення розміру пені за згодою сторін, а подвійна облікова ставка є граничною межею, яку сторони не можуть перевищити своєю домовленістю. Наголошує, що у разі несплати коштів за рішеннями суду, можливе нарахування інфляції та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України, а не процентів на підставі статті 1048 ЦК України. Апелянт зазначає, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 31 травня 2011 року було відкрито провадження у справі про банкрутство Кредитної спілки «Перше кредитне товариство», відтак протягом всього строку розгляду справи вимоги осіб до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство», які виникли до дати порушення справи про банкрутство Кредитної спілки «Перше кредитне товариство», а саме 31 травня 2011 року та не заявлені до 13 серпня 2011 року (тридцять днів від дня опублікування в газеті «Урядовий кур`єр), є погашеними. На думку апелянта, судом першої інстанції не враховано, що місцезнаходження Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» та місце проживання позивача не знаходяться на території Галицького району міста Львова, відтак, на думку апелянта, справа не підсудна Галицькому районному суду м. Львова. З наведених підстав просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2012 року у справі №1522/6783/12 позов ОСОБА_1 до КС «Перше кредитне товариство» про відшкодування неповернених коштів з урахуванням індексу інфляції та три відсотка річних задоволено частково. Вирішено стягнути на його користь 9507,57 грн. суми внеску та відсотків по ньому за депозитним Договором № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21 вересня 2009 року та договором №ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008 року, з урахуванням додаткового договору №1 від 21 липня 2009.

Тобто, рішенням встановлено наявність заборгованості Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» суми внеску та відсотків за депозитним Договором № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21 вересня 2009 року та договору №ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008, з урахуванням додаткового договору №1 від 21 липня 2009 у розмірі 9507,57 грн.

Пунктом 2.7 договору №ЛВ-1/0120/09/1551 від 21 вересня 2009 року та договору №ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок передбачено, що сторони несуть відповідальність за порушення умов цього Договору згідно чинного законодавства України.

Обгрунтовуючи позовні вимоги до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, ОСОБА_1 посилався на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції також керувався Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Разом з тим, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував рішення Конституційного Суду України від 11липня 2013 року у справі №1-12/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», відповідно до якого в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 листопада 1996 року №543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1,3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Тобто, дія Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не поширюється на правовідносини, які виникли між юридичною та фізичною особою, тобто, між КС «Перше кредитне товариство» та ОСОБА_1 , що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 з цих підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 листопада 2020 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 11.03.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.