Дата документу 21.09.2021 Справа № 337/3154/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/3154/20 Головуючий у 1 інстанції: Кацаренко І.О.
Провадження № 22-ц/807/1903/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначала, що 29 жовтня 2011 року Хортицьким відділом державної РАЦС Запорізького міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем у справі. Від сумісного шлюбного життя з відповідачем вони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 17 серпня 2017 року їхній шлюб було розірвано. Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 змінив постійне місце проживання, фактично припинив приймати будь-яку участь в її з дітьми житті.

Питання про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням було вирішено Хортицьким районним судом м. Запоріжжя в порядку цивільного судочинства. Питання про матеріальне забезпечення дітей вона також мала вирішувати в порядку цивільного судочинства в Хортицькому районному суді м. Запоріжжя, рішенням якого було стягнуто аліменти на утримання їхніх дітей в примусовому порядку.

Однак, навіть в примусовому порядку відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей до цього часу не надає, що підтверджується довідкою про заборгованість по оплаті аліментів від 10 березня 2020 року №28138, в якій визначено, що відповідно до розрахунку заборгованості, борг станом на 08 червня 2018 року становить 16123,23 грн.

29 червня 2019 року ОСОБА_5 уклала шлюб із ОСОБА_6 , на даний час із яким проживають однією сім`єю разом з її дітьми від першого шлюбу. Зазначає, що із наведеного нею вище вбачається, що відповідач фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, матеріальним становищем дітей не цікавиться та не займається, духовним розвитком також не цікавиться.

У зв`язку із зазначеним просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. Суд першої інстанції встановив відсутність доказів на підтвердження застосування до ОСОБА_2 заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дітей. Суд першої інстанції також не погодився з висновком органу опіки і піклування щодо доцільності позбавлення відповідача у справі батьківських прав відносно його малолітніх сина і дочки, оскільки цей висновок не є достатньо обґрунтованим і таким, що здійснений всебічно. У висновку зазначено, що батько дітей самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, але при цьому ні третьою стороною у справі, ні органом опіки і піклування за місцем реєстрації батька дітей у останнього не було з`ясовано, з яких саме підстав він має заборгованість зі сплати аліментів, з яких саме підстав він не відвідує дітей за місцем їх мешкання або за місцем їх навчання тощо. Саме по собі зазначення у висновку про те, що у зв`язку з пандемією неможливо встановити ці обставини, не є повним і всебічним з`ясуванням ставлення батька до виконання своїх обов`язків відносно своїх дітей. Третя особа у справі у своєму висновку зазначила, що батько дітей запрошувався на засідання комісії, але не зазначено, чи отримав це запрошення ОСОБА_2 , у додатках до висновку підтверджуючих документів про отримання запрошення ОСОБА_2 не міститься. Висновок органу опіки та піклування не містить висновку, в чому саме полягають інтереси малолітніх дітей ОСОБА_1 в разі позбавлення батьківських прав їх батька.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, просить скасувати рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2021 року, та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем у справі не надано суду будь-яких належних і допустимих доказів щодо його заперечень на позов про позбавлення батьківських прав. При цьому, в якості заперечення судом безпідставно прийнято заяву, яка підписана невідомою особою від імені відповідача, без зазначення дати її написання. В матеріалах справи відсутній конверт, в якому містилась зазначена заява, що унеможливило суд визначити адресу місця знаходження відповідача. Натомість, зазначені в заяві відомості, суд першої інстанції прийняв як достовірні обставини, що мають істотне значення для вирішення справи по суті. Крім того, суд на власний розсуд, обґрунтовуючи поведінку відповідача, як його бажання спілкуватись з дітьми і приймати участь у їх вихованні, перебільшив дії ОСОБА_2 , вказавши на те, що він неодноразово приїздив до дітей, хоча про такі факти в заяві не зазначено.

Поведінка відповідача свідчить про його небажання бути присутнім в судовому засіданні по розгляду справи, небажання відстоювати ним особисто своє право на дітей. Навіть після ухвалення рішення по цій справі, ОСОБА_2 жодного разу не приїздив до дітей, не намагався спілкуватись з ними, не сповістив ОСОБА_1 про обставини, які унеможливлюють сплату ним аліментів, тощо.

На думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції не вжив достатніх засобів щодо забезпечення особистої присутності ОСОБА_2 в судовому засіданні, чим позбавив його об`єктивної можливості надати суду належні і допустимі докази щодо обставин, на які він посилався в заяві, позбавив відповідача можливості особисто надати пояснення суду по обставинах, на які ОСОБА_1 посилалась в своїй позовній заяві. Так, суд мав право постановити ухвалу про обов`язкову явку відповідача в судове засідання; роз`яснити відповідачу його обов`язок надати суду свої докази в обґрунтування незгоди з позовними вимогами.

ОСОБА_7 вважає, що нею надано достатньо належних і допустимих доказів щодо винної, свідомої поведінки відповідача по нехтуванню своїми батьківськими обов`язками. І це не тільки наявність у відповідача заборгованості по аліментам на суму більше ніж 40000 грн. Висновок органу опіки та піклування служби у справах дітей Районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району скаржниця вважає достатньо обґрунтованим. Крім того, судом першої інстанції взагалі не надана будь-яка оцінка відомостям, зазначеним у висновку Запорізького місцевого центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Запорізької міської ради щодо думки самих малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Так, проводячи перевірку доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, відділом опіки направлявся запит до Запорізького місцевого центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Запорізької міської ради щодо думки самих малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Також, суд першої інстанції не конкретизував, які саме інтереси малолітніх дітей можуть бути дотримані у разі несплати відповідачем аліментів на їх утримання, невідвідувань дітей як за місцем мешкання так і за місцями навчання тощо, не бажання цікавитись про стан здоров`я дітей.

Крім іншого, скаржниця зазначає, що судом першої інстанції не враховано положення СК України, які передбачають можливість поновлення батьківських прав щодо особи, позбавленої батьківських прав. Тобто, позбавлення батьківських прав для ОСОБА_2 не є тією крайньою мірою, яка може беззворотньо порушити його право на батьківство щодо малолітніх дітей, який на протязі тривалого часу, більше 4 років, відверто і свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками. Натомість, саме наявність рішення суду про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, стимулює у останнього не тільки бажання приймати участь у вихованні дітей, але й змусить вжити безпосередньо відповідні дії по участі у вихованні дітей та надасть можливість в подальшому звернутись до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Про можливість позбавлення батьківських прав одного з батьків дитини зазначено в Рішенні ЄСПЛ «Ілля Ляпін проти Росії» (заява №70879/11) в якому зазначено, що «заявник міг і мав зрозуміти, що таке тривале й повне відокремлення від свого сина, зокрема враховуючи вік дитини на момент припинення контакту, могло призвести не лише до значного ослаблення, а й до повного припинення зв`язку між ним та дитиною».

Отже, тривалий час добровільного не спілкування відповідача з дітьми, позбавлення дітей матеріальної допомоги на існування для забезпечення гідного фізичного та духовного розвитку, відсутність звернень відповідача до державних установ за допомогою в забезпеченні його права на спілкування з дітьми та участь у їх вихованні, відверте нехтування відповідачем вимогами закону в наданні доказів своїх заперечень проти позову, повинні були бути враховані судом першої інстанції в обґрунтування по задоволенню позовних вимог ОСОБА_1 саме в інтересах дітей.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

02 серпня 2021 року від органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про розгляду апеляційної скарги по цій справі без участі їх представника. Рішення просили прийняти в інтересах дітей з урахуванням висновку органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району від 25 листопада 2020 року.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , та її представник ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити її з підстав, наведених в скарзі.

Також, у судовому засіданні ОСОБА_1 надано роз`яснення Хортицького ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), до яких долучено розрахунок заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 01 липня 2021 року.

ОСОБА_2 у судове засідання також не з`явився, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується матеріалами справи. Судові повістки, направлені на адресу ОСОБА_2 , яка наявна в матеріалах справи, з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, повернулись до апеляційного суду із відміткою «адресат відсутній» (а.с. 185-187, 190-192). При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 жовтня 2011 року Хортицьким відділом державної РАЦС Запорізького міського управління юстиції між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 зареєстровано шлюб, про що зроблений відповідний актовий запис №605, після реєстрації шлюбу чоловіку і дружині присвоєне прізвище Дігтяр (а.с. 6).

Під час шлюбу у ОСОБА_1 ( ОСОБА_11 ) та ОСОБА_2 народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 7, 8).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2017 року (справа №337/1799/17) шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 розірвано Після розірвання шлюбу ОСОБА_11 залишено прізвище Дігтяр (а.с. 9).

Постановою державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 05 вересня 2017 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/337/1006/17, виданого 02 серпня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11 аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1340 грн. щомісячно, починаючи з 30 травня 2017 року і до повноліття дітей (а.с. 11).

29 червня 2019 року Хортицьким районним у місті Запоріжжі відділом державної РАЦС ГТУЮ у Запорізькій області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , про що зроблений відповідний актовий запис №192; після реєстрації шлюбу чоловіку і дружині присвоєне прізвище ОСОБА_1 (а.с. 13).

Згідно копії розрахунку заборгованості за виконавчим листом №2/337/1006/2017 від 02 серпня 2017 року, виданим Хортицьким відділом державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро), борг станом на 01 березня 2020 року становить 44263,23 грн. (а.с. 12).

Згідно висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району від 25 листопада 2020 року, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , 1985 року народження, відносно малолітніх ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 51-52).

У вищенаведеному висновку зазначено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району ОСОБА_1 повідомила, що батько дітей тривалий час не цікавиться їх життям та станом здоров`я, не бере участі у вихованні та утриманні, має заборгованість по сплаті аліментів. Наразі вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який займається вихованням малолітніх дітей, приділяє їм достатньо уваги та турботи, саме його вони називають татом. Метою звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав є вирішення питання щодо усиновлення дітей чоловіком для створення умов гармонійного їх розвитку.

01 жовтня 2020 року спеціалістами відділу по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради здійснено вихід за адресою проживання родини. Згідно з актом обстеження., у чотирьохкімнатній квартирі створені належні умови для проживання та виховання дітей.

Також з наданих ОСОБА_1 довідок, виданих Запорізькою загальноосвітньою школою № 32, встановлено, що батько малолітніх дітей не звертався до закладу, їх навчанням та вихованням не цікавився та не займався.

Також відповідно до довідки, виданої дошкільним навчальним закладом ясла-садок комбінованого типу № 288 «Біла лелека» встановлено, що за час відвідування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , закладу, батька вихователі ніколи не бачили.

З метою з`ясування думки дітей щодо порушеного питання, 13 жовтня 2020 року практичним психологом відділу соціальної роботи по Хортицькому району Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді було проведено бесіду з дітьми щодо їх прихильності до батька. Відповідно до результатів бесіди з`ясовано, що діти батька не пам`ятають.

Відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області встановлено, що ОСОБА_2 з 15 січня 2020 року зареєстрований у м. Пологи. З метою з`ясування його думки щодо порушеного питання на його адресу був направлений лист, але відповідь не надійшла. Також відділом по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради направлявся запит до служби у справах дітей Пологівської районної державної адміністрації щодо з`ясування думки ОСОБА_2 , але у зв`язку з карантинними заходами, можливість провести відповідну роботу була відсутня.

Враховуючи вищевикладене, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , 1985 р.н., відносно малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

До висновку додані копії акту обстеження умов проживання позивачки, її чоловіка і дітей за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що умови для життя і виховання дітей добрі (а.с. 55); повідомлення в.о.директора Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 19 жовтня 2020 року, згідно якого психологом була проведена бесіда з дітьми позивачки, в ході якої було встановлено, що діти свого батька не пам`ятають (а.с. 56); довідки за підписом директора ЗЗОШ №32 від 05 жовтня 2020 року, згідно яких батько учнів їхньої школи ОСОБА_4 і ОСОБА_3 протягом навчання ніколи не відвідував школу, не співпрацював з класними керівниками у питанні навчання та виховання дітей (а.с. 59, 60); довідка за підписом директора дошкільного навчального закладу №288 м. Запоріжжя від 12 серпня 2020 року, згідно якої до вихованця закладу ОСОБА_4 його батько не являвся, за час відвідування дитиною дошкільного навчального закладу батько не приймав участь у вихованні дитини (а.с. 61); відповідь служби у справах дітей Пологівської райдержадміністрації Запорізької області від 18 листопада 2020 року, згідно якої тимчасово не має можливості здійснити обстеження умов проживання ОСОБА_2 в м. Пологи у зв`язку з пандемією (а.с. 54).

Згідно розрахунку заборгованості за виконавчим листом №2/337/1006/2017 від 02 серпня 2017 року, виданим Хортицьким відділом державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро), борг станом на 01 липня 2021 року становить 28922,32 грн. (а.с. 195-196).

Під час вирішення спору в суді першої інстанції, ОСОБА_2 через канцелярію суду подано заяву, зі змісту якої вбачається, що останній заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Також у заяві зазначено, що ОСОБА_2 приїжджав до м. Запоріжжя щоб побачити своїх дітей, привітати із днем народження, проте його колишня дружина не дозволила дітям підійти до батька (а.с. 90).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним в апеляційній скарзі, колегія суддів виходить із такого.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_16 відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилалась на невиконання відповідач своїх батьківських обов`язків, передбачених приписами ст.ст. 150, 157 СК України.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Так, в матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району від 25 листопада 2020 року.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано звернуто увагу, що у вказаному висновку відсутні відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_16 про засідання комісії. У висновку також не відображено інформації щодо того, яким чином позбавлення ОСОБА_16 батьківських прав відносно дітей буде відповідати інтересам дітей.

З висновку про доцільність позбавлення батьківських прав встановлено, що ОСОБА_2 комісією заслухано не було, його думку щодо спірного питання не з`ясовано.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо неможливості визнати вказаний висновок достатньо обґрунтованим.

При цьому, в матеріалах справи також відсутні будь-які відомості щодо застосування до ОСОБА_2 заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дітей.

З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову та позбавлення відповідача батьківських прав.

Посилання апеляційної скарги як на підставу для позбавлення батьківських прав на те, що відповідач не сплачує аліменти, не спілкується з дітьми, безпідставні, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача.

При цьому, навіть небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею.

Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Крім того, колегія суддів також вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Таке втручання в даному випадку не є виправданим і пропорційним. Поведінка батька відносно своєї дитини свідчить про його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки.

У цій справі відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Отже, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько дитини бажає спілкуватися з дітьми, проти позбавлення батьківських прав заперечує, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. При цьому позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та його винної поведінки.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом показів свідків, направлені виключно на переоцінку доказів, що відноситься до повноважень суду, а не сторін.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Посилання ОСОБА_1 на несплату ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей також не є підставою для позбавлення останнього батьківських прав, крім того, з розрахунку заборгованості по сплаті аліментів вбачається, що у квітні 2021 року відповідачем сплачено в рахунок заборгованості за аліментами 61683,23 грн. (а.с. 195, зворот).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2021 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: