ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року

м. Харків

Справа № 642/7084/19

Провадження № 22-ц/818/213/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з рогляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: Харківська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності ,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір купівлі продажу № НЗ-570 від 29 червня 1995 року, посвідчений Харківською товарною біржею, зареєстрований Харківським міським БТІ 10.07.1995 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дійсним та визнати за ним право власності на 67/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями: Б душ, Е Ѕ погреба, К- вбиральня, Н літня кухня, № 1,2,5 огорожа.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 29 червня 1995 року придбав у громадянина ОСОБА_2 67/100 будинку за адресою : АДРЕСА_1 з надвірними будівлями: Б душ, Е Ѕ погреба, К - вбиральня, Н літня кухня, № 1,2,5 огорожа. (а.с. 13). Зазначений договір був посвідчений Харківською товарною біржею, реєстраційний номер НЗ 570, зареєстрований Харківським міським БТІ 10.07.1995 року, записаний в реєстрову книгу за реєстровим № 2757 від 10.07.1995 року. При укладенні договору між сторонами було досягнуто згоди з усіх умов договору, договір між сторонами був виконаний в повному обсязі. Відповідно до ст.. 15 ЗУ «Про товарну біржу», угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Позивач зазначає, що після оформлення договору та його реєстрації одразу ж почав проживати в даному будинку, про що свідчить посвідка на проживання, в якій вказано, що останній приїхав з Російської Федерації до Харкова та зареєструвався по АДРЕСА_1 . (а.с. 9). Крім того, доказом постійного проживання за вказаною адресою є довідка про реєстрацію місця проживання особи від 24.09.2019 року, де зазначено, що позивач з 11.06.2002 року і по теперішній час зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . (а.с. 10). Також до позову ОСОБА_1 , як обґрунтування своїх вимог, додає довідку від 28.08.2019 з інформацією про зареєстроване право власності станом на 31.12.2012 р., з якої вбачається, що позивачу дійсно належить 67/100 часток домоволодіння. (а.с. 11)

Проте на сьогоднішній день позивач позбавлений можливості вільно розпоряджатись вказаним домоволодінням, оскільки договір купівлі продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений. Вказує, що спірні правовідносини виникли у 1995 році, тому для їх врегулювання необхідно застосувати ЦК України в редакції 1963 року. Згідно з вимогами с. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі продажу житлового будинку, повинен бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням. В той же час, як зазначає позивач, що відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» угоди, укладені учасниками біржі щодо купівлі продажу товарів або об`єктів нерухомості, допущених до обігу на товарній біржі та зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Така угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

У зв`язку з вищевикладеними обставинами позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався загальним правилом у відповідності з яким, з двох нормативно правових актів, регулюючих одні і ті ж правовідносини застосовуються більш пізній, а при наявності, як в даному випадку, загального та спеціального нормативних актів застосовуються положення спеціального. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про те, що правочин по продажу нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 оформлений Харківською товарною біржею та укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є законним. На підставі викладеного суд вважає, що позивач на законних підставах придбав 67/100 частин зазначеного будинку, сплатив кошти, а тому є добросовісним набувачем.

Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції Харківська міська рада звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24.02.2020 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, зазначене рішення незаконним та необґрунтованим, яке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Харківська міська рада заперечує проти задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на 67/100 частин домоволодіння з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Стосовно позовної вимоги про визнання дійсним договору купівлі продажу № НЗ 570 від 29.06.1995 Харківська міська рада вважає себе неналежним відповідачем, оскільки згідно цього договору правовідносини між ХМР та ОСОБА_1 не виникають, міська рада не була стороною такого договору.

У скарзі також вказує, що з довідки № 1067544 від 28.08.2019 року, сформованої ТОВ «Укртехінвест» (а.с. 12) вбачається, що прибудови: сарай літ. «Н», прибудова літ «н2», гараж літ. «П» та об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок літ. «Т-2» - збудовані без дозвільних документів. Наголошує на тому, що доказів наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва спірного об`єкту та вводу його в експлуатацію до матеріалів справи не надано. Підсумовуючи, вказує, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а є лише власником будівельних матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі цього будівництва.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає, адже задовольняючи позов суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов пред`явлено до належного відповідача.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу 67/100 будинку за адресою : АДРЕСА_1 з надвірними будівлями: Б душ, Е Ѕ погреба, К - вбиральня, Н літня кухня, № 1,2,5 огорожа. (а.с. 13)

Звертаючись з позовом, ОСОБА_3 , визначивши відповідачем саме Харківську міську раду, просив визнати договір купівлі продажу № НЗ-570 від 29 червня 1995 року, посвідчений Харківською товарною біржею, зареєстрований Харківським міським БТІ 10.07.1995 року між ним та ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Тобто відповідачем у даній категорії справ є та особа, яка безпосередньо приймала участь у правочині та є стороною цього правочину.

Виходячи з приписів ст.4 ЦПК України відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.01.2019 у справі № справа № 2-797/2008.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі №552/6381/17.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи встановила, що Харківське міська рада не була стороною вищевказаного договору купівлі продажу, у зв`язку з цим доводи апеляційної скарги про те, що позов подано до неналежного відповідача підтверджуються встановленими судом обставинами справи та вищенаведеними нормами матеріального та процесуального права.

Власником майна і продавцем був саме ОСОБА_2 , який не був залучений до участі у розгляді справи.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що позов у цій справі пред`явлено до неналежного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у справі № 642/6181/16-ц, висловленого у постанові від 29 серпня 2019 року.

Позивач ОСОБА_1 не позбавлений можливості, визначившись з належним відповідачем, звернутися до нього з відповідним позовом.

Отже, з урахуванням того, що суд першої інстанції розглянув справу по суті до неналежного відповідача, а апеляційний суд не має процесуальних повноважень щодо заміни первісного відповідача належним відповідачем, або залучення до участі в справі іншої особи як співвідповідача, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову належить відмовити саме з цих підстав.

На підставі ч. 7 ст. 141 ЦПК України відповідачу слід компенсувати 3 402 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги за рахунок позивача.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 24 лютого 2020 року - скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 до користь Харківської міської ради судовий збір за апеляційний розгляд справи в сумі 3 402 (три тисячі чотриста дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови

складено 17 березня 2021 року

.