ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5923/21 Справа № 180/1464/20 Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим, 20 грудня 2020 року, позовом до акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - АТ «Марганецький ГЗК») про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, мотивуючи його тим, що з 06 червня 2005 року він перебував у трудових відносинах з АТ «Марганецький ГЗК». Наказом №261/к-тр від 27 серпня 2020 року його була звільнено з посади підземного машиніста конвеєру 3 розряду в.д. шахти №9/10-шахти №14-15 на підставі п.4 статті 40 КзпП України, а саме за прогул без поважних причин.
Зазначав, що обставини, вказані в оскаржуваному наказі, є спотвореними, оскільки 04 серпня 2020 року його було викликано повісткою до Марганецького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військкомат) на 05 серпня 2020 року о 08-00 годині, де він перебував до 15-30 години, про що повідомив керівництво, тобто був відсутнім на робочому місці з поважної причини. 09 серпня 2020 року він покинув робоче місце через погане самопочуття о 12-10 годині, а його робоча зміна закінчувалася о 13-45 годині, тобто він був відсутній на робочому місці 1 годину 35 хвилин з поважної причини. З 10 серпня 2020 року по 14 серпня 2020 року він перебував на лікарняному.
Вказував, що він є учасником бойових дій, брав безпосередню участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності суверенітету та територіальної цілісності України, на його утриманні перебуває троє малолітніх дітей, що не було враховано профспілковим комітетом під час розгляду питання про його звільнення.
Посилаючись на те, що внаслідок незаконного звільнення йому було завдано і моральної шкоди, яка виразилась у тому що звільнення позбавило його єдиного джерела існування, він не здатний утримувати себе та свою родину, трьох малолітніх дітей, що принижує його гідність та вимагає прикладення додаткових зусиль для організації свого життя, а тому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ по АТ «Марганецький ГЗК» №261/к-тр від 27 серпня 2020 року «Про звільнення за прогул»; поновити його на посаді підземного машиніста конвеєру 3 розряду на відокремленій дільниці шахти №9/10 шахті №14/15 АТ «Марганецький ГЗК»; стягнути з АТ «Марганецький ГЗК» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням з роботи та 8 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідачем не надано жодних допустимих доказів перебування його на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, а ним надано лікарняний лист, який підтверджує факт хвороби та об`єктивні причини залишення робочого місця 09 серпня 2020 року. Відповідно до Закону України Про військовий обов`язок і військову службу він зобов`язаний прибути до військкомату за викликом, факт перебування у військкоматі підтверджується повісткою з відміткою військового комісара ОСОБА_2 .

10 червня 2021 року відповідач АТ «Марганецький ГЗК» надав відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого скаргу просив залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що позивача було звільнено на законних підставах. Позивач був відсутній на робочому місці 05 серпня 2020 року, при цьому будь-яких документів на підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці до вирішення питання щодо застосування до останнього дисциплінарного стягнення не надав. Про існування повістки про виклик до військкомату підприємство дізналося лише після звернення позивача з дійсним позовом. Крім того, позивач особисто був присутній 19 серпня 2020 року на засіданні Президіуму профкому ПО ПМГУ ПАТ Марганецький ГЗК, на якому розглядалося питання щодо надання згоди на звільнення, будь-яких пояснень щодо відсутності на робочому місці, зокрема щодо поважності причин такої відсутності, надано не було.
Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 прийнятий підземним машиністом конвеєра 3 розряду відокремленої дільниці шахти №9/10 шахту №14/15 (а.с.6-7).
05 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці.

Наступного дня позивачу було запропоновано надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці 05 серпня 2020 року, згідно акту від 06 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 від надання пояснень відмовився, що засвідчено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.54).

10 травня 2020 року ОСОБА_4 складено доповідну на ім`я начальника відокремленої ділянки шахти №9/10-шахти №14/15 ОСОБА_6 , відповідно до якої зазначив, що ОСОБА_1 05 серпня 2020 року на робочому місці був відсутній, виправдовувальних документів не надав (а.с.57).
12 травня 2020 року начальником відокремленої ділянки шахти №9/10-шахти №14/15 ОСОБА_6 , на підставі доповідної ОСОБА_4 від 10 серпня 2020 року, на ім`я голови правління АТ Марганецький ГЗК було складено подання, в якому повідомлено про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 05 серпня 2020 року, виправдовувальні документи відсутні. При цьому, 09 серпня 2020 року о 12-00 годині знаходився на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, а о 12-10 покинув робоче місце, нікому про це не повідомивши, у зв`язку з чим просив звільнити позивача із займаної посади за прогул (а.с.56).
Протоколом засідання Президіуму профкому ПО ПМГУ ПАТ Марганецький ГЗК №18-2Г надано згоду на звільнення ОСОБА_1 з посади підземного машиніста конвеєра 3 розряду відокремленої дільниці шахти №9/10 шахту №14/15 за прогул без поважної причини (а.с.55).
Згідно наказу №261/к-тр «Про звільнення за прогул» від 27 серпня 2020 року, ОСОБА_1 звільнено з посади підземного машиніста конвеєра 3 розряду відокремленої дільниці шахти №9/10 шахти №14/15 згідно п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с.5).

Наказ мотивовано тим, що 05 серпня 2020 року підземний машиніст конвеєру 3 розряду в.д. шахти №9/10 шахти №14/15 ОСОБА_1 був відсутній на роботі без поважний причин, документів, підтверджуючих поважність причин відсутності на роботі не надав, чим здійснив прогул.

09 серпня 2020 року під час перевірки робочих місць працівників шахти ОСОБА_1 о 12-00 годині був виявлений на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, агресивна поведінка. Пройти медичний огляд на стан сп`яніння або надати будь-які пояснення ОСОБА_1 відмовився, в 12-10 залишив робоче місце.

Підстава для наказу - подання начальника в.д. шахти №9/10 шахти №14/15 ОСОБА_7 , акт про відмову надання пояснювальної записки ОСОБА_1 за здійснений прогул 05 серпня 2020 року, акт про порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни 09 серпня 2020 року та акт про відмову надання пояснень знаходження 09 серпня 2020 року на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, виписка із протоколу засідання профспілки ПО ПМГУ АТ «МГЗК» №18-2Г від 19 серпня 2020 року про надання згоди на звільнення за прогул ОСОБА_1 (а.с.5).

Відомості про звільнення внесені до трудової книжки ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 (а.с.6-7).

На підтвердження причини відсутності на роботі 05 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 надав суду першої інстанції копію повістки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 та СП ОСОБА_8 , відповідно до якої ОСОБА_1 , згідно з п.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», знаходився в Марганецькому МТЦК та СП з 08-00 години до 15-30 години 05 серпня 2020 року (а.с.8).

Згідно повідомлення Марганецького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України від 16 листопада 2020 року, військовозобов`язаний ОСОБА_1 05 серпня 2020 року медогляд у Марганецькому МТЦК та СП не проходив, до зборів військовозобов`язаних не залучався (а.с.53).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі без поважної причини, зважаючи на те, що згідно аналізу пункту 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пункту 37 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року №921, вбачається, що закон встановлює вичерпний перелік обов`язкових підстав для прибуття громадян України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, за викликом районного (міського) військового комісаріату. При цьому, виклик військовозобов`язаних, які працюють, здійснюється через роботодавця. Згідно листа військового комісара Марганецького МТЦК та СП Цимбала О. від 16 листопада 2020 року, наданого голові правління АТ «Марганецький ГЗК», військовозобов`язаний ОСОБА_1 05 серпня 2020 року медогляд не проходив у Марганецькому МТЦК та СП, до зборів військовозобов`язаних не залучався. При цьому, про перебування у військкоматі ні адміністрацію шахти, ні на засіданні профспілкового комітету не повідомляв, виклик ОСОБА_1 до військкомату через роботодавця не здійснювався.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Відповідно до роз`яснень, наданих у п. п. 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із наступними змінами та доповненнями), у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3,4,7,8 ст.40 і п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1,148,149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Колегією суддів встановлено, що позивач ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 05 серпня 2020 року, що ним не заперечується, при цьому про неприбуття на роботу позивач роботодавця завчасно не повідомляв, у зв`язку з чим наступного дня позивачу було запропоновано надати письмові пояснення щодо поважності причин відсутності на робочому місці, від надання яких він відмовився, про що було складено відповідний акт начальником дільниці ОСОБА_3 та його заступниками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які під час допиту в судовому засіданні в якості свідків вказані обставини підтвердили.

Після чого позивач ОСОБА_1 , будучи присутнім на засіданні Президіуму профкому ПО ПМГУ ПАТ Марганецький ГЗК №18-2Г, будь-яких пояснень з приводу причин неявки 05 серпня 2020 року на роботу не надав, при цьому навпаки, згідно показів свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_9 провину визнав та зобов`язався в подальшому не порушувати трудову дисципліну підприємства.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що відсутність на роботі позивача без поважних причин підтверджується належними письмовими доказами, а також показами свідків, відповідно до яких вбачається, що позивач про причини своєї відсутності на роботі адміністрацію підприємства не повідомив та на засіданні профкому провину визнав. Будь-яких зауважень, пояснень щодо причин прогулу позивачем до адміністрації підприємства не надавалося.

Доводи скаржника про його відсутність на роботі з поважних причин, зокрема у зв`язку із перебуванням у Марганецькому міському територіальному центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки основним критерієм віднесення до поважних причин відсутності працівника на роботі є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають його вину. Натомість дії позивача носили не об`єктивний, а суб`єктивний, залежний від його волі характер з огляду на наступне.

Згідно пункту 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.

Відповідно до абзацу 1 пункту 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (міського) військового комісаріату для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії районного (міського) військового комісаріату; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Відповідно до абзацу 2 пункту 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» резервісти зобов`язані прибувати до військової частини, в якій вони проходять службу у військовому резерві, за викликом командира цієї військової частини.

З аналізу наведених норм вбачається, що закон встановлює вичерпний перелік підстав обов`язкового прибуття громадян України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, за викликом районного (міського) військового комісаріату. При цьому, згідно повідомлення Марганецького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України від 16 листопада 2020 року, військовозобов`язаний ОСОБА_1 05 серпня 2020 року медогляд не проходив у Марганецькому МТЦК та СП, до зборів військовозобов`язаних не залучався.
Посилання позивача на абзац 2 пункту 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якого резервісти зобов`язані прибувати до військової частини, в якій вони проходять службу у військовому резерві, за викликом командира цієї військової частини, є безпідставними, оскільки вимоги вказаної статті покладають обов`язок прибуття саме до військової частини та за викликом командира цієї військової частини. В той час як згідно, долученої до позовної заяви повістки вбачається, що виклик було здійснено військовим комісаром ОСОБА_10 до Марганецького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України, а не до військової частини, резервістом якої є позивач ОСОБА_1 .
Приїзд до військкомату на збір резервістів не може вважатись поважною причиною відсутності на робочому місці, оскільки для цього позивачу необхідно було використати неробочі (вихідні) дні, або узгодити з роботодавцем свою відсутність на роботі у робочий день, отримавши наказ про дні відпустки для цієї мети.
Доводи апеляційної скарги, що позивач ОСОБА_1 був позбавлений можливості надати письмові пояснення з приводу події від 05 серпня 2020 року колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При цьому, пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Колегія суддів враховує, що позивач, усвідомлюючи факт інкримінування йому порушення трудової дисципліни, не позбавлений можливості надати власні пояснення з даного приводу, в яких, зокрема, навести підстави та поважність причин порушення дисципліни. Це право належить працівнику, є формою гарантії для захисту своїх законних прав та інтересів, та жодним чином не обмежується з боку роботодавця.

В той же час, колегія суддів зауважує, що з часу виникнення питання щодо порушення позивачем трудової дисципліни до моменту його фактичного звільнення пройшло три тижні, за цей час позивач будь-яких дій з метою доведення поважності причин відсутності на робочому місці, або інших пояснень з підставами неможливості прибуття до підприємства, не надавав. Обставини, які перешкоджали працівнику самостійно викласти відповідні пояснення та надати адміністрації, не навів.

Щодо доводів апелянта про необхідність застосування до останнього більш м`якого дисциплінарного стягнення ніж звільнення, зокрема догану, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1)догана; 2)звільнення.

Згідно з ч.1 ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

На підставі вимог ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

З аналізу наведених норм трудового законодавства вбачається, що вибір дисциплінарного стягнення покладається на роботодавця, який здійснює його з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставин, за яких вчинено проступок, і попередньої роботи працівника.

Так, колегією суддів встановлено, що 05 серпня 2020 року, позивач, займаючи посаду підземного машиністу конвеєру 3 розряду в.д. шахти №9/10-шахти №14-15, тобто з підвищеним ризиком небезпеки, на місце роботи не з`явився, про неможливість прибуття на робоче місце адміністрацію підприємства завчасно не попередив, наступного робочого дня від надання пояснень відмовився, будучи повідомленим про вирішення адміністрацією питання щодо застосування до позивача дисциплінарного стягнення, останній будь-яких пояснень не надавав, повістку про виклик на 05 серпня 2020 року до військового комісаріату не надавав, при цьому, 09 серпня 2020 року відповідачем було встановлено перебування позивача ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння, що зважаючи на таку зухвалу поведінку позивача, вплинуло на прийняття роботодавцем рішення саме в бік звільнення позивача.

Доводи позивача про відсутність доказів перебування в стані алкогольного сп`яніння не є предметом доказування в даній цивільній справі, оскільки звільнення позивача відбулося саме на підставі прогулу, а не появи на роботі в нетверезому стані.
В той же час, враховуючи, що факт перебування позивача в стані алкогольного сп`яніння брався до уваги роботодавцем під час вирішення виду дисциплінарного стягнення, колегія суддів зауважує, що факт перебування позивача на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, згідно показів свідка ОСОБА_4 , підтвердив сам ОСОБА_1 під час засідання Президії профкому.
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і суд апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст.ст.12,81,263 ЦПК України встановивши, що позивачем було порушено трудовий розпорядок, а саме позивач ОСОБА_1 був відсутній на роботі з 05 серпня 2020 року без поважних причин, про що свідчать відповідні докази та не спростовані позивачем, дійшов обґрунтованого висновку, що при звільненні позивача з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, відповідачем дотримані всі вимоги передбачені трудовим законодавством, та враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження поважності відсутності його на робочому місці, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.