Провадження №2/193/23/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2021 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кащук Д.А.,

при секретарі судового засідання Ратушної В.В.,

за участі:

представника позивача Сорокіна М.Ж.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, в залі суду Софіївського районного суду Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ :

Представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.04.2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» надано ОСОБА_1 кредит у розмірі 11000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії. Банк виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредит у розмірі встановленому договором.

Як вказано у позові, відповідач належним чином не виконує передбачені договором зобов`язання, внаслідок чого станом на 01.12.2019 р. перед ПАТ КБ «Приватбанк» утворилась заборгованість у розмірі 46576,72 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 16940,57 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2486,20 грн; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 24693,92 грн; штрафу (фіксована частина) у розмірі 250 грн; штрафу (процентна складова) у розмірі 2206,03 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, представник АТ КБ «Приватбанк» просив суд задовольнити позов, стягнути із ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 46576,72 грн за кредитним договором № б/н від 22.04.2008 року та судові витрати у розмірі 2102, 00 грн..

Представник позивача в судовому засідання зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги та просить задовольнити.

Представник відповідача та відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову заперечували, зазначають, що позовні вимоги є безпідставними, так як позивачем позов заявлений із пропущенням строків позовної давності, а тому з цих підстав у задоволенні позову повинно бути відмовлено, як за позовними вимогами щодо стягнення суми основного боргу, на яку поширюється 3-річний строк позовної давності, так і по стягненню пені, до якою повинна бути застосована позовна давність тривалістю 1 рік. Вважає, що прострочення сплати коштів розпочалося з грудня 2016 року, тобто з вказаного періоду по січень 2020 року позивач знав про порушення права його довірителем, але правом на звернення до суду не скористався. Просили суд застосувати строки позовної давності та відмовити з цих підстав у задоволенні позову позивачу.

Заслухавши думки сторін, вивчивши та дослідивши письмові докази справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Судом встановлено, що 22.04.2008 року АТ КБ «ПриватБанк» та відповідач ОСОБА_1 уклали кредитну угоду відповідно до умов заяви №б/н, де був виданий кредит у розмірі 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за використування кредитом(а.с.19). Відповідно до довідки АТ КБ "ПриватБанк" про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_1 (картрахунок НОМЕР_1 від 22.04.2008 року) в подальшому було збільшено кредитний ліміт до 11 500 грн(а.с.94).

Також, суд звертає увагу на виписку по рахунку, яку надав АТ КБ "ПриватБанк" від 26.02.2021 року на вимогу суду, за якою останній платіж відповідачем ОСОБА_1 був здійснений 26.12.2016 року на суму 500,00 грн. (а.с.232 зворот).

Ст.6 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини , яка ратифікована Україною і є частиною її національного законодавства , гарантує кожній людині право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача, представник відповідача та відповідач вказував на те, що сплив строк позовної давності.

Слід також зазначити, що Верховний Суд своєю Постановою від 16.01.2018 року в справі № 279/11064/15ц погодився з правовою позицією висловленою в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. В постанові ВС зазначив, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за кредитом, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Також, відповідно до п.31 Постанови Пленуму ВСС України №5 від 30.03.2012 року, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв`язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Перебіг позовної давності щодо вимог кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Аналогічна позиція Верховного Суду України викладена у Постановах від 19.03.2014 р. у справі № 6-20цс14, від 18.06.2014 р. у справі № 6-61цс14, від 03.06.2015 р. у справі № 6-31цс15.

Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Матеріали справи не містять підтверджень, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку розумів відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, що може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З врахуванням наведеного, відповідно до статті 257 ЦК України судом застосовується загальна позовна давність, яка складає три роки.

Судом встановлено, що станній платіж внесено відповідачем саме на погашення кредиторської заборгованості перед Банком, ОСОБА_1 26.12.2016 року.

Згідно наданої інформації АТ КБ «ПриватБанк», 28.10.2017 о 00:25:47 було здійснено платіж в сумі 0,85 грн. на карту НОМЕР_2 клієнтки ОСОБА_3 з карти НОМЕР_3 (яка належить ОСОБА_3 ) з призначенням "Погашение обязательного платежа по карте 51**07" списання з карткового рахунку. Судом був здійснений запит на адресу позивача, згідно відповіді на який встановлено, що даний платіж було здійснено Банком на погашення обов`язкового платежа (а.с. 229), отже судом береться до уваги саме станній платіж на суму 500,00 грн., внесений 26.12.2016 року відповідачем на погашення кредиторської заборгованості перед Банком.

Позов про стягнення заборгованості з відповідача направлено позивачем засобами поштового зв`язкудо суду лише 03 січня 2020 року в зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності щодо захисту порушених прав та інтересів (а.с.232 зворот).

Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року, тому є належним доказом у справі.

У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року (справа 200/5647/18) касаційний суд зазначив, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

На підставі оцінки усіх доказів у їх сукупності, зокрема, виписки по банківському рахунку, довідки про умови кредитування та розрахунку заборгованості, суд дійшов висновку про те, що банк в даному випадку підтвердив своє порушене право вимагати погашення виниклої заборгованості, проте в межах умов, визначених довідкою про умови кредитування.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його участю чи дорученням уповноваженою на це особою.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь - які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 08 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16.

Автоматичне погашення простроченої заборгованості не вважається визнанням боргу та підставою для переривання перебігу позовної давності, оскільки не являється результатом вольових дій боржника, воно свідчить по час коли кредитодавець дізнався про порушення умов договору позичальником.

Банківська платіжна картка діє в межах визначеного нею терміну. За таким договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту і кінцевий термін повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК), а не закінченням терміну дії договору.

Доводи позивача АТ КБ «Приватбанк» про те, що ним не пропущено строк позовної давності, так як згідно довідки про видачу кредитних карток відповідач останню кредитну картку отримала 16.02.2016 року терміном до грудня 2019 року (а.с.135), суд оцінює критично, оскільки дана довідка відповідачем не підписана. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач зверталася до позивача з заявою про перевипуск кредитної картки, та про те, що вона 16.02.2016 року отримала кредитну картку № НОМЕР_2 . Таким чином, строк дії картки № НОМЕР_1 , яку відповідач отримала при укладанні кредитного договору про що свідчить і її підпис у заяві від 22 квітня 2008 року, закінчився в квітні 2012 року.

Пропуск строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Приватбанк».

Всупереч вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, будь-яких доказів щодо переукладання кредитного договору №б/н від 22 квітня 2008 року та/або перевипуску картки за цим договором, позивачем не надано.

Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12.

Так п.п. 92-93 вищевказаної постанови від 28 березня 2018 року встановлено, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч.5ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В зв`язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку, що вимоги АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не обґрунтовані та не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, а тому суд вважає, що у задоволенні таких вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки останньому в позові відмовлено.

Керуючись ст.256, 261, 267, 1046, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, Законом України «Про судовий збір», ст. 5, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд ,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Софіївський районний суд Дніпропетровської області, а з дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 23 березня 2021 року.

Суддя Д.А.Кащук