Справа № 175/4191/20
Провадження № 2/175/1208/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М ЕН Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Бойко О.М.,

при секретарі судового засідання Кучеренко О.Ю.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди. В обґрунтування позову зазначають, що у 2019 році він та його дружина уклали Договір з туристичною фірмою, згідно з яким вони повинні були летіти на відпочинок за кордон. Вартість відпочину становила 33 395 грн. Однак, приїхавши в аеропорт вони не змогли вилетіти на відпочинок, оскільки ОСОБА_3 відповідно до Постанови державного виконавця був обмежений у праві виїзду за кордон. Як з`ясувалось пізніше, обмеження було застосоване державним виконавцем в рамках виконавчого провадження, яке станом на початок 2020 року було закінчено у зв`язку з фактичним виконанням. Державним виконавцем своєчасно не було своєчасно скасоване та вилучене з бази даних державної прикордонної служби тимчасове обмеження у праві на виїзд за межі України позивача ОСОБА_3 . Діями державної виконавчої служби йому завдано матеріальної та моральної шкоди.

Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвокат Омелян О.О. у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в якості відшкодування майнової шкоди 33996, 60 грн., а також в якості відшкодування моральної шкоди 15000 грн.; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України з єдиного казначейського рахунку на користь позивачів судові витрати та вартість послуг професійної правничої допомоги

Представник Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Донченко Є.М. у судовому засіданні просили суд у задоволенні позову відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю. Зауважив, що на відділ ДВС покладена лише функція надсилання документів до адміністрації державної прикордонної служби, а не обмеження боржників у праві виїзду за кордон. Також, відповідно до діючого Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження надсилаються адресатам простим поштовим відправленням. Копії постанов державного виконавця були направлені на виконання відповідним органам простим поштовим відправленням, що не суперечить вимогам Закону.

Представник Державної казначейської служби України Дерновський М.Є. у судовому засіданні просили суд у задоволенні позову відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та пояснив, що у зв`язку з відсутністю будь-яких відносин з позивачами стягнення з казначейської служби матеріальної та моральної шкоди є незаконною.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, дійшов до наступного.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

На виконанні старшого державного виконавця Дніпровського ВДВС Павлової Н.В. знаходилося виконавче провадження №ВП54161442 з виконання виконавчого листа №175/4236/16 виданого 09.06.2017 року Дніпропетровським районним судом про відібрання дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та повернення матері ОСОБА_6 .

За цим виконавчим документом, боржником був позивач - ОСОБА_3 .

Виконавче провадження було відкрите 19.06.2017 року за відповідною постановою державного виконавця.

З метою виконання рішення суду, старший державний виконавець Дніпровського ВДВС Павлова Н.В. звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_3 .

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року подання державного виконавця було задоволено.

Суд ухвалив тимчасово обмежити ОСОБА_3 у праві виїзду за кордон без вилучення паспорту громадянина України до виконання зобов`язань покладених на нього згідно виконавчого листа №175/4236/16, який було видано 09.06.2017р., про відібрання дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та повернення його матері ОСОБА_6 .

Так, згідно з актом державного виконавця від 06.12.2017р., дитину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 повернуто матері ОСОБА_6 .

Закінчуючи виконавче провадження виконавець керувався п.9 ч.1 ст.39 та ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку із фактичним повним виконанням рішення.

При цьому, державний виконавець, закінчивши виконавче провадження, за вище означеної підстави, не потурбувався про те, щоб припинити тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, яке залишалося дійсним тривалий час.

Відповідно до ч.1 ст.40 діючого Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У відповідності до п.4 Розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7,9-12,14,15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, державний виконавець одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження з підстав передбачених п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», повинен був вжити відповідних заходів направлених на скасування тимчасової заборони виїзду за кордон, чого ним зроблено не було.

Копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі (ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження»).

Ч.9 закону України «Про виконавче провадження» чітко зазначає, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Враховуючи акт державного виконавця від 06.12.2017 р., згідно з яким дитину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 повернуто матері ОСОБА_6 , виконавче провадження повинно було бути закрите у в`язку з добровільним виконанням.

У 2019 році ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 , вирішили виїхати за межі України з метою спільного відпочинку. Для цього ними укладено з ТОВ «Клуб путешествий» договір про надання туристичних послуг від 22.11.2019р. №22110/1-1.

Відповідно до умов цього договору, з 28.12.2019 р. по 01.01.2020 р. ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 повинні були перебувати на закордонному відпочинку, який коштував загалом 33 935,00 грн.

Оплату туристичних послуг здійснено двома безготівковими платежами. 22.11.2019 р. оплачено 8 080,00 грн. на користь ТОВ «Клуб путешествий» та 13.12.2019 р. оплачено 25 916,60 грн. на користь туроператора. Загальна сума коштів склала 33 996,60 грн. (з урахуванням комісії банку).

Однак, ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 так і не змогли сісти на літак та вирушити у закордонну подорож, оскільки ОСОБА_3 значився у відповідній базі даних ДПС України, як особа з діючим тимчасовим обмеженням у праві виїзду за кордон. Відповідно, ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 даремно витратили свої заощадження, так як через бездіяльність державного виконавця, не змогли скористатися туристичними послугами.

За умовами договору, ТОВ «Клуб путешествий» ці грошові кошти не повернули, оскільки Клуб належним чином виконав свої зобов`язання, та за законом, ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 не можуть мати до туроператора будь-яких претензій.

В подальшому, ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ст. 82 ЦПК України).

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.05.2020 р., яка набрала законної сили, скарга ОСОБА_3 була задоволена, визнана бездіяльність старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) Павлової Наталії Вікторівни неправомірною.

Під час розгляду цієї скарги судом, було встановлено, що під час перебування в провадженні суду скарги ОСОБА_3 , 14 квітня 2020 року за вих. №17222 державним виконавцем було направлено повторно постанову про закінчення виконавчого провадження до Державної прикордонної служби України для виконання. Згідно листа Державної прикордонної служби України №0.184-5386/0/18-20-Вих від 29 квітня 2020 року відомості стосовно боржника ОСОБА_3 , що були внесені на виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року у цивільній справі N2175/4236/16, вилучено з відповідної бази даних Державної прикордонної служби України 23 квітня 2020 року.

Одночасно судом було встановлене і наступне.

Тимчасове обмеження громадянина України у праві виїзду за межі України законом покладено на суд, а скасування обмеження виїзду у зв`язку з виконанням обов`язку за рішенням, що перебувало на виконанні, покладено на державного виконавця.

У спірних правовідносинах, які є предметом оскарження, склалася ситуація існування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, пов`язане з примусовим виконанням судового рішення, на момент коли виконавче провадження відносно ОСОБА_3 було закінчено, а законні підстави для подальшого обмеження права були відсутні.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що державним виконавцем було допущено бездіяльність в частині скасування вищевказаного обмеження, оскільки закінчення виконавчого провадження не може виправдовувати такий ступінь втручання в права та свободи особи як обмеження виїзду, а тому дії державного виконавця є неправомірними.

Таким чином, з безпосередньої вини державного виконавця ОСОБА_7 , тимчасове обмеження у праві на виїзд за межі України позивача ОСОБА_3 не було своєчасно скасоване та вилучено з бази даних Державної прикордонної служби України та безпідставно було чинним в період з 06.12.2017 року по 23.04.2020 року.

Саме через бездіяльність відповідача - органу державної виконавчої служби, як суб`єкта владних повноважень під час реалізації ним своїх владних функцій родина ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазнали матеріальних збитків на суму 33 996,60 грн., що становить вартість туристичних послуг, якими вони не змогли скористатися з вини державного виконавця.

ОСОБА_3 через наявність нескасованого обмеження у базі даних ДПС України не зміг виїхати за межі України на відпочинок, а ОСОБА_4 , як його дружина також була вимушена залишитися в Україні, оскільки подружжя бажало провести відпочинок разом. Плани провести святковий новорічний відпочинок закордоном були з вини відповідача повністю зруйновані.

Крім того, через бездіяльність державного виконавця позивачам було завдано моральної шкоди, розмір якої вони оцінюють у 15 000 грн.

Як зазначають позивачі бездіяльність державного виконавця зруйнувала плани родинного відпочинку, оскільки сім`я заздалегідь запланувала цю подорож, мала намір відсвяткувати новорічні свята за кордоном, отримати нові враження, відпочити, так як така можливість буває не завжди. Тривалий час ОСОБА_3 та ОСОБА_4 збирали кошти на цей відпочинок, відмовляли собі в деяких речах, що потребувало значних зусиль від них. Неможливість перетину кордону стала для них повною несподіванкою. Руйнація їх планів призвела до тривалого та різкого погіршення настрою, депресії, навіть, до сімейних конфліктів на цьому ґрунті.

ОСОБА_3 знадобився тривалий час та значні зусилля для поновлення своїх порушених бездіяльністю відповідача прав. Він був вимушений витрачати гроші та час на юридичну допомогу, на тривалу судову тяганину, що також негативно сказалося на його психологічному стані, він постійно відчував стан тривоги та нервував через цю ситуацію. Все це безсумнівно завдало позивачам моральних страждань.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 ч. 2. ст.11 ЦК України, визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Як свідчить тлумачення ст.526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазначала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

При цьому збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

У відповідності до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

В силу ст.1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. Наведений правовий висновок був висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020р. у справі №560/798/16-а, постанові Верховного Суду від 24.03.2020р. у справі №818/607/17.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Оскільки матеріальна та моральна шкода позивачам була завдана старшим державним виконавцем Павловою Н.В. під час виконання нею своїх посадових обов`язків та у зв`язку із ними, слід керуватися ст.1172 ЦК України.

Відповідно до норм цієї статті, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Таким чином, в даному випадку, законодавець поклав обов`язок відшкодування шкоди не на фізичну особу, яка виконувала свої трудові обов`язки, а на юридичну особу, у трудових відносинах з якою така фізична особа знаходилася.

Суд приходить до висновку про наявність у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 моральних переживань, оскільки у зв`язку з тим, що вони не поїхали на відпочинок та не отримали вкладені в нього чималі кошти, це негативно сказались на моральному стані позивачів.

Однак, керуючись принципами розумності та справедливості, суд критично відноситься до суми, вказаної ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у позовній заяві, та вважає, що моральна шкода ОСОБА_3 у розмірі 5 000 грн. та ОСОБА_4 в розмірі 2 500 грн. реально відображає характер, глубину та тривалість душевних, емоційних та моральних страждань, які перенесли позивачі.

Згідно до ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст.56 Конституції України, ст.11 Закону України "Про державну виконавчу службу", ч. 2 ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження", а також з положень ст. ст.1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Вказані положення відображені у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України від 11.09.2013р. у справі № 6-48цс13.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання.

Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина 1 ст. 170 ЦК України).

Із системного аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц, провадження № 61-13907св18 та від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, провадження № 61-34251св18.

Враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в якості відшкодування майнової шкоди грошову суму у розмірі 33996,60 грн. (по 16 998, 30 грн. кожному)., в якості відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 5000,00 грн. на користь ОСОБА_3 та в якості відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 2500,00 грн. на користь ОСОБА_4 .

Суд не бере до уваги доводи представників Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Донченко Є.М. та Державної казначейської служби України Дерновського М.Є., викладені у запереченнях на позов, оскільки ці доводи повністю спростовані описаним вище.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ст. 133 ЦПК України).

Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1681,60 грн. та сума витрат на послуги професійної правничої допомоги у розмірі 6000,00 грн.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Керуючись ст. ст. 15, 16, 23, 170, 276, 280, 1167, 1174 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 6, 7, 9, 10, 11, 12, 13, 18, 19, 23, 28, 44, 48, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 89, 121, 128, 133, 141, 142, 177, 209, 223, 229, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 282, 284, 289 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) в якості відшкодування майнової шкоди грошову суму у розмірі 33996,60 грн. (по 16 998, 30 грн. кожному).

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), в якості відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 5000,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), в якості відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 2500,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму судового збору у розмірі 1681,60 грн.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму витрат на послуги професійної правничої допомоги у розмірі 6000,00 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Бойко