Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Писанець Н.В.,

при секретарі судового засідання Гурової Л.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Волноваха цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

16.03.2018 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона перебувала з відповідачем у фактично шлюбних відносинах з червня 2011 року по серпень 2014 року. Від спільногожиття мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач добровільно не надає допомоги на утримання дитини. Тому просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дитиниу розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою суду від 20 березня 2018 року за вказаним позовом відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 проживає у Республіці Грузії.

Згідно із ст. 1 «Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах», укладеної 15 листопада 1965 року в м. Гаага, яка набула чинності для України 1 грудня 2001 року, та до якої приєднався Беліз як договірна держава Конвенції, яка набула чинності для Белізу 1 травня 2010 року (далі Конвенція 1965 року), така Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

За ст. 2 Конвенції 1965 року кожна Договірна Держава призначає Центральний Орган, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, і здійснення процесуальних дій відповідно до положень ст. 3-6.

На підставі Інформаційного Листа Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2009 року № 01-08/315 «Про деякі питання, пов`язані із застосуванням Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» інформацію стосовно держав, які є учасниками Конвенції, Центральних органів, визначених згідно зі ст. 2 Конвенції, адреси цих органів розміщено на веб-сайті Гаазької конференції з міжнародного приватного права (http://www.hcch.net).

Таким чином ухвалою суду від 16.04.2018 року та 27.08.2020 року на підставі ст. 498,499 ЦПК України та «Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» від 15 листопада 1965 року постановлено звернутись із судовим дорученням про вручення документів, в тому числі судових викликів відповідача на 10 грудня 2020 року на 09 годину 30 хвилин (резервна дата 10.02.2021 року).

Відповідно до ст. 6 Конвенції 1965 року Центральний Орган запитуваної Держави або будь-який орган, який вона може призначити для цього, складає підтвердження відповідно до формуляра, доданого до цієї Конвенції, де підтверджується факт вручення документу і зазначається спосіб, місце та дату вручення, а також особа, якій документ було вручено. Якщо документ не був вручений, в підтвердженні зазначаються причини, які перешкодили врученню. Підтвердження направляється безпосередньо запитуючому органу.

Суд зазначає, що на час розгляду справи судом жодної інформації з приводу виконання судового доручення на підставі «Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» від 15 листопада 1965 року компетентним органом на адресу суду не надходило.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про місце та час слухання справи була повідомлена належним чином, в позові зазначила про розгляд справи за її відсутністю.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився та жодних документів на розгляд справи до суду не надходили.

За ч. 1 ст. 15 Конвенції 1965 року, якщо документ про виклик до суду підлягав передачі за кордон з метою вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і якщо відповідач не з`явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що

a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території;

b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією Конвенцією; і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту.

Натомість, ч. 2 ст. 15 Конвенції 1965 року визначено випадки, коли кожна Договірна Держава може заявити, що суддя, незалежно від положень частини першої цієї статті, може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови:

a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією;

b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців;

c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

Також за ч. 1 ст. 16 Конвенції 1965 року коли документ про виклик до суду було передано за кордон для вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і було винесено рішення проти відповідача, який не з`явився, то суддя має право звільнити цього відповідача від наслідків закінчення строку для оскарження рішення, у разі, якщо виконані наступні умови:

a) відповідач не з своєї вини не був поінформований про документ в час, необхідний для організації свого захисту, або про рішення в необхідний для оскарження строк;

b) та аргументи, надані відповідачем по суті, prima facie (на перший погляд) вбачаються небезпідставними.

На підставі ч. 2 ст. 16 Конвенції 1965 року звернення про оскарження може бути прийняте лише протягом розумного строку після того, як відповідач дізнався про рішення.

В той же час за ч. 3 ст. 16 Конвенції 1965 року кожна Договірна Держава може заявити, що це звернення не буде розглядатися, якщо воно направлено після закінчення строку, визначеного в такій заяві, але який в будь-якому випадку не може бути меншим ніж один рік з дати постановлення рішення.

Суд зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 15 Конвенції 1965 року по справі за позовом ОСОБА_1 судові документи було передано відповідачу способом, передбаченим цією Конвенцією; з дати направлення судових документів сплинув термін, визначений судом, та який становить більше ніж 6 (шість) місяців; не було отримано судом будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля.

Враховуючи, що Україна, приєднавшись до Конвенції 1965 року на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» із заявами та застереженнями до ст. 15 Конвенції, а саме: якщо виконано всі умови, зазначені у ч. 2 ст. 15 Конвенції, суддя незалежно від положень ч. 1 ст. 15 Конвенції може винести рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку документів, та оскільки судом по справі за позовом ОСОБА_1 було дотримано положення ч. 2 ст. 15 Конвенції 1965 року, тому суд дійшов висновку про можливість незалежно від положень ч. 1 ст. 15 Конвенції 1965 року винести рішення по справі за відсутності підтвердження про вручення судових документів відповідачу ОСОБА_2 .

Таким чином суд вважає, що для розгляду справи за ч. 4 ст. 223 ЦПК України шляхом ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів було дотримано усі необхідні умови.

Враховуючи, що учасники справи та у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Отже, суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , виданого 19.07.2012 року Новоандріївською сільською радою Волноваського району Донецької області, актовий запис №7.

Згідно довідки виконкому Новоандріївської сільської ради Волноваського району Донецької області №334 від 13.03.2018року встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та має склад сім`ї: син ОСОБА_3 , мати ОСОБА_4 та брат ОСОБА_5 .

Згідно довідки виконкому Новоандріївської сільської ради Волноваського району Донецької області №335 від 13.03.2018року встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

До правовідносин, які виникли, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України щодо обов`язку батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття.

Абзацом 1 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року постановлено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно.

При визначенні розміру аліментів на дитину суд розглядає справу на підставі доказів, поданих учасниками справи.

З врахуванням вищенаведеного та з урахуванням рівності обов`язку батьків в утриманні своїх дітей, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виплачуються аліменти до повноліття дитини.

Оскільки позивач звернулася до суду із позовом 16.03.2018 р., тому аліменти слід стягувати з цієї дати.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути 908 гривень судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 79, 81, 89, 141, 206, 244, 263, 273, 280, 430 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити.

Стягнути щомісячно аліменти з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився та проживає; АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки с. Новоандріївка Волноваського району Донецької області, РНОКПП - НОМЕР_2 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 березня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився та проживає; АДРЕСА_2 , судовий збір в дохід держави в сумі 640 (шістсот сорок) грн.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення подається до Донецького апеляційного суду через Волноваський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Писанець