Справа № 137/1090/18
Провадження № 22-ц/801/470/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 рокуСправа № 137/1090/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Желіховського В/ М. в смт. Літин,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10 грудня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1500.00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Тарифами банку", складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі надавши відповідачу кредит у розмірі встановленому договором.

У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого у нього станом на 28 травня 2018 року виникла заборгованість за кредитом 1536.56 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом 5927.26 грн., заборгованість по пені та комісії 3110.49 грн., штраф (фіксована частина) - 250.00 грн, штраф (процентна складова) 528.72 грн.

Виходячи з наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредиту в розмірі 11353,03 грн..

Заочним рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 грудня 2007 року в розмірі 1536.56 гривень, заборгованість по відсотках за користування кредитом у розмірі 5927.26 гривень, 250 грн штраф (фіксована частина), 528,72 грн штраф (процентна складова) та 1243,97 грн у відшкодування витрат зі сплати судового збору /т. 1 а. с. 56-57/.

13 листопада 2018 року ОСОБА_1 подано заяву про перегляд заочного рішення Літинського районного суду Вінницької області від 10 січня 2018 року /т. 1 а. с. 62 66/.

Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Літинського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року задоволено. Скасовано заочне рішення Літинського районного суду Вінницької області 10 жовтня 2018 року. /т. 1 а. с. 153/.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 грудня 2007 року в розмірі 7632,72 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1536.56 гривень, заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі 5927.26 гривень та пені в розмірі 168,96 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» відшкодування витрат зі сплати судового збору в сумі 1184,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є частково обгрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором б/н від 10 грудня 2007 року в розмірі 7632,72 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1536.56 гривень? заборгованість по відсотках за користування кредитом у розмірі 5927.26 гривень та пеню в розмірі 168,96 грн. за період з 30 травня 2017 року по 28 травня 2018 року.

Суд також виходив з того, що підстав для застосування строку позовної давності немає, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 02 липня 2018 року, а остання операція по картковому рахунку відкритому на ім`я ОСОБА_1 була здійснена 14 травня 2015 року /т. 2 а. с. 113/ тобто строк на звернення до суду позивачем не пропущений.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що позивачем не доведено, що саме ці Умови та Правила в редакції, додані до позовної заяви, розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанк.

Відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків подані банком Умови та витяг з Тарифів не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відтак вимоги, про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам та пені є необґрунтованими.

Крім того, розмір заборгованості по простроченому тілу кредиту становить 1536,56 грн., однак з наданих розрахунків заборгованості та з виписки з рахунку слідує, що за рахунок тіла кредиту погашалися нараховані відсотки (розмір яких сторонами не узгоджувався) і тим самим збільшувалося тіло кредиту. Відтак, в суду першої інстанції були відсутні правові підстави для стягнення заборгованості по простроченому тілу кредиту.

Також судом першої інстанції необґрунтовано не застосовано строки позовної давності, оскільки з 31 травня 2011 року (дата останнього платежу повернення заборгованості) АТ КБ «ПриватБанк» фактично знав про своє порушене право, однак за захистом своїх порушених прав звернувся у липні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

01 березня 2021 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшли пояснення вх. № 994 представника АТ КБ «ПриватБанк» Роя В. Л.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Відповідно до укладеного договору № б/н від 10 грудня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1500.00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами банку", складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві /т.1 а.с. 9/.

У зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 28 травня 2018 року виникла заборгованість 11353,03 грн, яка складається із : заборгованості за кредитом 1536.56 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом 5927.26 грн., заборгованості по пені та комісії 3110.49 грн. що підтверджується відповідним розрахунком /т.1 а.с. 5-8/ та розрахунком витребуваним ухвалою суду від 14 вересня 2018 року /т.1 а.с. 50-54/.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є частково обгрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором б/н від 10 грудня 2007 року в розмірі 7632,72 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1536.56 гривень, заборгованість по відсотках за користування кредитом у розмірі 5927.26 гривень та пеню в розмірі 168,96 грн. за період з 30 травня 2017 року по 28 травня 2018 року.

Суд також виходив з того, що підстав для застосування строку позовної давності немає, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 02 липня 2018 року, а остання операція по картковому рахунку відкритому на ім`я ОСОБА_1 була здійснена 14 травня 2015 року /т. 2 а. с. 113/ тобто строк на звернення до суду позивачем не пропущений.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції допущено неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про доведеність позовних вимог в частині стягнення заборгованості по кредиту в сумі 1536.56 гривень, оскільки відповідачем було підписано анкету-заяву від 10 грудня 2007 року та довідку про умови кредитування з використанням кредитки /т. 1 а. с. 9-10/.

У той же час, суд апеляційної інстанції вважає, що відмовляючи в застосуванні строку позовної давності суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Висновки суду першої інстанції про переривання перебігу позовної давності сплатою грошових коштів 14 серпня 2015 року Вінницький апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки автоматичне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідача, що свідчить про визнання ним свого боргу перед кредитором, й не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц (провадження № 61-2501св18), від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц (провадження № 61-17516св18).

Щодо задоволених позовних вимог про стягнення процентів та пені.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи, що строк кредитування за картковими рахунками встановлюється строком дії картки (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14) та закінчується 08/2010 року /т.1 а. с. 148/, колегія суддів вважає, що правових підстав для стягнення відсотків після 31 серпня 2010 року в суду першої інстанції не було.

Відсотки нараховані за період з 10.12.2007 року по 31.08.2010 року у розмірі 848,06 грн (відповідно до розрахунку заборгованості т.1 а.с.6) не підлягають стягненню, оскільки при їх визначенні позивачем не враховані здійснені відповідачем погашення після 31.08.2010 року.

Крім цього, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги про стягнення заборгованості по пені є необґрунтованим, оскільки у справі відсутні підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, а тому суд не вбачає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність про сплату пені.

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вінницький апеляційний суд вважає, що аргументи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а тому рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог та вирішення питання щодо розподілу судового збору підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення пені в сумі 2941,53 (3110,49-168,96 (задоволений розмір пені, який стягнуто місцевим судом), та штрафу (фіксована складова) в сумі 250,00 грн, штрафу (процентна складова) в сумі 528,72 грн. в апеляційному порядку не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що в анкеті-заяві відсутня домовленості сторін про сплату відсотків, а подані банком Умови та витяг з Тарифів не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, відтак вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам є необґрунтованими, суд апеляційної інстанції вважає частково обгрунтованими, оскільки у матеріалах справи є довідка про умови кредитування з використанням кредитки «товари в розстрочку тільки паспорт», в якій міститься підпис відповідача від 10 грудня 2007 року, в якій між сторонами погоджено розмір процентів /т.1 а. с. 10/.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що розмір заборгованості по простроченому тілу кредиту становить 1536,56 грн., однак з наданих розрахунків заборгованості та з виписки з рахунку слідує, що за рахунок тіла кредиту погашалися нараховані відсотки (розмір яких сторонами не узгоджувався) і тим самим збільшувалося тіло кредиту, відтак, в суду першої інстанції були відсутні правові підстави для стягнення заборгованості по простроченому тілу кредиту, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не наданого власного розрахунку на заперечення розрахунку позивача, із зазначенням заперечень по здійсненим нарахуванням позивачем.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає також наступне.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

АТ КБ «ПриватБанк» в позовній заяві просив стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 10 грудня 2007 року станом на 28 травня 2018 року. Таким чином, посилання позивача також на анкету-заяву б/н від 12 квітня 2013 року, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки на цю анкету заяву відсутнє посилання в позовні заяві.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції в розмірі 352,40 грн. /т.1 а. с. 61/, за подання апеляційної скарги в сумі 1776,90 грн. /т.2 а. с. 148/

Щодо вирішення питання про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 6000 грн, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення даної вимоги, оскільки дане питання не було вирішено судом першої інстанції при ухваленні рішення /т.1 а. с. 37-41/.

З заявою про ухвалення додаткового рішення відповідач до суду першої інстанції не звертався.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2020 року в частині задоволених позовних вимог та вирішення питання щодо розподілу судового збору скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення Літинського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2020 року у даній справі залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції в розмірі 352,40 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 1776,90 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський