КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

29 вересня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/16688/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Чех Н.А.

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14712/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів: Гуля В.В., Ратнікової В.М.,

перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року про відкриття провадження по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року відкрито провадження у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 23).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 09 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою (т. 2 а.с. 219-221).

22 вересня 2021 року зазначена справа отримана Київським апеляційним судом та 23 вересня 2021 року передана судді-доповідачу.

Вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 2 ЦПК України передбачено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.

За змістом ч. 2 цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово оскаржувала ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року про відкриття провадження у справі.

Так, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року визнано неподаною та повернуто заявнику з підстав невиконання вимог ухвали про усунення недоліків апеляційної скарги, а саме несплати судового збору (т. 1 а.с. 57).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року повернуто особі, яка її подала, оскільки не перестали існувати обставини, що стали підставою для її повернення вперше ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2016 року (т. 1 а.с. 73-74).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2016 року відхилено. Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2016 року залишено без змін. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року задоволено. Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження (т. 1 а.с. 121-123).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року повернуто особі, яка її подала, оскільки не перестали існувати обставини, що стали підставою для її повернення вперше (т. 1 а.с. 126).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено (т. 1 а.с. 133).

Ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 02 червня 2017 року, від 13 липня 2017 року, ухвалами Київського апеляційного суду від 09 січня 2020 року, від 27 лютого 2020 року, від 12 травня 2020 року, від 23 липня 2020 року, від 29 жовтня 2020 року, від 21 грудня 2020 року, від 10 березня 2021 року, від 19 квітня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено (т. 1 а.с. 143, 154, т. 2 а.с. 3, 11-12, 23-24, 34, 47, 93-94, 112, 130-131).

Крім того, ухвалами Київського апеляційного суду від 11 червня 2021 року та 16 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року було залишено без розгляду та стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави штрафи (т. 2 а.с. 147-148, 183-185).

Отже, неодноразове вчинення ОСОБА_1 одних й тих самих процесуальних дій, а саме оскарження ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року, суперечить основним засадам (принципам) цивільного судочинства, а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. З огляду на це вчинення таких дій суд визнає зловживанням процесуальними правами та вважає за доцільне застосувати, зокрема, наслідки, передбачені ч. 3 ст. 44 ЦПК України.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (ч. 3 ст. 44 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу. У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, відповідно до чого суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Беручи до уваги систематичне зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами, що вбачається з продовження подачі нею до суду ідентичних апеляційних скарг на ухвалу про відкриття провадження у даній справі, що призводить до безпідставного затягування розгляду справи та порушення розумних строків її розгляду, ураховуючи те, що вказана справа перебуває у провадженні суду з 2015 року, згідно з ч. 4 ст. 44 ЦПК України апеляційний суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 у дохід державного бюджету штраф у сумі чотирьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає суму у розмірі 9 080,00 грн. (2 270,00 грн. ? 4).

Ухвала про стягнення штрафу є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Стягувачем за таким виконавчим документом є Державна судова адміністрація України, як це передбачено ч. 5 ст. 148 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, за якими стягувачем є держава або державний орган, можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Керуючись ст.ст. 44, 143, 148, 260, 261 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави штраф у розмірі п`яти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 9 080,00 грн.

Боржник: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ).

Стягувач: Державна судова адміністрація України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5; ).

Строк пред`явлення ухвали до примусового виконання в частині стягнення штрафу становить три місяці, починаючи з наступного дня після набрання нею законної сили.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, проте в частині накладення штрафу в порядку процесуального примусу може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.В. Гуль

В.М. Ратнікова