Справа № 308/1137/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 вересня 2021 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участю секретаря судового засідання Химинець О.Я., розглянувши у відкритому судовому, в м. Ужгород, у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Ковач Івана Васильовича, до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-
Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 21.09.2021 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 27.09.2021 року.
Представник позивача, ОСОБА_1 , адвоката Ковач Іван Васильович, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Позов мотивує тим, що 03.04.2020 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що був зареєстрований 10.08.2002 року виконкомом Яроцької сільради Ужгородського району Закарпатської області ( рішення суду від 03.04.2020 року справа №308/8526/19).
У позовній заяві вказано, що за час перебування у шлюбі, у Позивача з Відповідачем народилося двоє дітей син та донька: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Представник позивачя вказує на те, що після розлучення син та донька залишився проживати разом з Позивачем, Відповідач тривалий час, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач фактично самотужки утримує та виховує двох дітей, дбає про їх фізичний, моральний та духовний розвиток.
При обґрунтування позовної заяви позивач посилається на ст.ст. 141, 160,161,150,153,155,157,180,181,183,191 СК України, ст.ст.8,11 Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року).
Представник позивача зазначає, що фактично, право на отримання аліментів у Позивача виникло з моменту розірвання шлюбу, тобто 03.04.2020 року. Така можливість стягнути аліменти за минулий період є виключенням із загального правила і доступна якщо: 1 ) раніше аліменти не стягувалися; 2)позивач доведе що він вживав заходи щодо одержання аліментів з відповідача, а відповідач ухилявся від надання утримання дитині.
У позовній заяві вказано, що в даному випадку ухилення Відповідача від надання матеріального допомоги на утримання своїх неповнолітніх дітей напряму пов`язано з намаганнями Позивача отримати аліменти з Відповідача. Фактично, шлюбні (сімейні) відносини між Позивачем та Відповідачем були припиненні, ще до розірвання шлюбу рішенням суду (рішення суду від 03.04.2020 року справа №308/8526/19), а отже Позивач не мала жодної інформації стосовно фактичного місця проживання, роботи Відповідача, тощо. Будь-які її (позивача) намагання вийти на зв`язок з Відповідачем виявилися безуспішними. Позивачу по телефону з Відповідачем, зв`язатися не вдавалось можливим. Факт того, що Відповідач не з`явився в жодне судове, засідання в справі щодо його розлучення, не подав відзив, не брав участі у вирішення питання стосовно місця проживання своїх дітей свідчить про його пряме ухилення від виконання обов`язку утримувати своїх дітей. Таким чином, Відповідач умисно створив обставини при яких отримати від нього допомогу по утриманню дітей виявилося неможливим.
Представник позивача зазначає, що витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому вважає, що слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.
При цьому у позовній заяві вказано, що Позивач є інвалідом 3-ї групи та у зв`язку з цим їй протипоказана робота з фізичними навантаженнями. Все це значно ускладнює можливість матеріально забезпечувати потреби неповнолітніх дітей. На підтвердження вищевказаного додається копія довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААБ № 664385.
Згідно прохальної частини позовної заяви представник позивача просить суд: стягнути з ОСОБА_2 (остання відома адреса реєстрації, АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 ; Паспорт: НОМЕР_2 , виданий 14.10.2002р.Ужгородським РВ УМВС України в Закарпатській області; РНОКПП: НОМЕР_3 тел. НОМЕР_4 ) аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), та неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), у розмірі, що відповідає прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.04.2020 і до досягнення повноліття. Судові витрати покласти на відповідача.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.04.2021 р., у даній справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
09.09.2021 року від представника позивача по справі до суду надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. А саме просить суд: поновити строк для подання доказів, та приєднати до матеріалів справи: Довідку з місця навчання №5 від 03.09.2021 року.
В судове засідання позивач не з`явилася про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Проти ухвалення заочного рішення у даній справі, не заперечує.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляд справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подав. Згідно трекінгу поштового відстеження, відповідач отримував поштові відправлення, зокрема, отримав повістку про виклик для участі у розгляді даної справи 10.09.2021. Відповідач відзиву на позовну заяву, клопотань чи заяв до суду не подавав.
На підставі наведеного суд, керуючись ч.4 ст.223, 280-281 ЦПК України, ухвалив провести заочний розгляд справи.
Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази у справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
Оцінюючи усі докази, що є у справі в їх сукупності, суд вважає встановленим, що між сторонами виникли спірні правовідносини, які полягають в обов`язку матері, батька утримувати неповнолітню дитину.
Згідно зі ст. ст. 1,17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду, як джерело права.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, ч.8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.
У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Судом встановлено, що 03.04.2020 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що був зареєстрований 10.08.2002 року виконкомом Яроцької сільради Ужгородського району Закарпатської області, ( рішення суду від 03.04.2020 року справа №308/8526/19).
За час перебування у шлюбі, у Позивача з Відповідачем народилося двоє дітей син та донька: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 2003 року10 місяця 15 числа, копія якого міститься у матеріалах справи, та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 11.06.2009 року, копія якого міститься у матеріалах справи.
Суд констатує, що на день розгляду справи відсутні відомості про місце роботи відповідача, розмір його щомісячного заробітку. Окрім того, відповідачем не надано відзиву на позовну заяву чи доказів того що, крім спільних із позивачем дітей, на його утриманні є неповнолітні діти чи непрацездатні батьки.
Сімейним Кодексом України, а саме ст.182 та Постановою Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" №3 від 15.05.2006 року, визначено, що при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, і бере до уваги обставини у відношенні малолітньої дитини про її стан здоров`я, вік, потребу в належному харчуванні, забезпеченні одягом, відсутність здатності утримувати себе самостійно, домовленість про сплату аліментів між ними як батьками відсутня відповідачем не виконується, питання утримання неповнолітньої дитини не вирішено, тому слід стягнути із відповідача аліменти.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини).
Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу дії ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно.
Позивач просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), та неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), у розмірі, що відповідає прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.04.2020 і до досягнення повноліття.
З наведеного вбачається, що фактично заявлена вимога щодо стягнення із відповідача аліментів у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Також, суд враховує, що особа яка звертається до суду із позовною заявою про стягнення аліментів користується виключним правом визначати спосіб їх стягнення, відповідно до ч.3 ст.181 СК України.
У силу положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 184 СК України).
При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та які на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 190 Сімейного кодексу України, той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується і підлягає державній реєстрації.
Згідно з ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. припинення права на аліменти на дитину допустиме у зв`язку з набуттям нею права власності на нерухоме майно (ст. 190 СК України). Основою таких відносин є взаємна згода батьків на укладення відповідного договору.
Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів за рішенням суду батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо її дохід набагато перевищує дохід кожного з них і повністю забезпечує її потреби (ст. 188 СК України).
При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків.
Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
При визначені розміру аліментів суд враховує, що відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень . Тобто в даному випадку, розмір аліментів не повинен бути менше ніж 1197,50 грн. на час звернення до суду, та 1255 грн. на час розгляду справи в суді.
Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує, що обов`язок утримування, забезпечення дитини в однаковій мірі покладається на обох батьків, а також те, що позивач не має змоги самостійно утримувати дитину, разом із тим відомостей у суду, що на утриманні у відповідача є інші діти чи непрацездатні батьки не має та приходить до висновку, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача на утримання їх дітей, аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі по 2000,00 грн. щомісячно, але не менше , ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку з врахуванням індексації відповідно до закону, починаючи із дня звернення до суду із даним позовом та до досягнення дитиною вісімнадцяти років.
Враховуючи вказане, та заявлені вимоги позивача, суд вважає, за можливе встановити розмір аліментів, що підлягають стягненню із відповідача в розмірі 2 000 грн. на кожну дитину до досягнення ними повноліття, а тому у вказаній частині позовна заява підлягає до задоволення частково.
При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлений права в майбутньому звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, зміни способу їх стягнення, а відповідач з позовом про зменшення розміру аліментів.
Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави -учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У відповідності до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Позивач просив суд стягнути із відповідача на користь позивача аліменти з 03.04.2020, однак вказана вимога належним чином не обґрунтована та не доведена належними доказами.
Фактично просить стягнути аліменти за минулий час, мотивуючи тим, що право на отримання аліментів у Позивача виникло з моменту розірвання шлюбу, тобто 03.04.2020 року. При цьому зазначає, що Позивач не мала жодної інформації стосовно фактичного місця проживання, роботи Відповідача, тощо, а будь-які її (позивача) намагання вийти на зв`язок з Відповідачем виявилися безуспішними.
При цьому представник позивача вважає, що факт того, що Відповідач не з`явився в жодне судове, засідання в справі щодо його розлучення, не подав відзив, не брав участі у вирішення питання стосовно місця проживання своїх дітей свідчить про його пряме ухилення від виконання обов`язку утримувати своїх дітей.
Разом із тим, згідно ст. 180 Сімейного кодексу України в обов`язок батьків входить утримання своїх дітей, які не досягли повнолітнього віку, при цьому і батько, і мати мають рівні права і обов`язки по відношенню до своєї дитини. Батьківські права зберігаються за ними як в період спільного життя, так і після розірвання шлюбу. Таким чином, заяву на виплату аліментів можна подати, як після розлучення, так і в період шлюбу. Якщо чоловік або дружина не бажають утримувати своїх неповнолітніх дітей, то стягнення аліментів відбувається в судовому порядку, при цьому абсолютно не важливо, перебувають батьки в шлюбі чи ні. Відповідно до законодавства є можливість вимагати матеріальну допомогу на додаткові витрати, пов`язані, наприклад, з лікуванням дитини або її навчання.
Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Відповідно до ч.1 ст.194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.
Під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Тому позивач має представити суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання дитини.
Посилання позивача на те, що їй не було відомо місце перебування відповідача само по собі не може свідчити про його ухилення від сплати аліментів, або навмисного його переховування. Позивач не надає суду належні та допустимі докази того, що відповідач саме умисно ухилявся від сплати аліментів, та що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача.
Стягнення аліментів за минулий час та заборгованості за аліментами визначено ст. 194 СК України. Для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; ухилення відповідача від утримання дитині. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року № 672/198/19.
Таким чином вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Відповідно ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір.
На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та, керуючись ст.ст. ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 200, 258, 264, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -
Позовну заяву представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Ковач Івана Васильовича, до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації, АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 ; Паспорт: НОМЕР_2 , виданий 14.10.2002р.Ужгородським РВ УМВС України в Закарпатській області; РНОКПП: НОМЕР_3 ) аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), та неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), у розмірі по 2000 грн. на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.01.2021 і до досягнення дітьми повноліття.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації, АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь держави 908.00 грн. - судового збору.
Визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації, АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош