Справа № 441/2147/19 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/811/2693/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 07 липня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 , а саме, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 та зобов`язання реєстаційної служби провести реєстрацію речових прав на нерухоме майно

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що за час спільного подружнього життя ОСОБА_8 та ОСОБА_9 збудували житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стверджує, що вищезазначений будинок не введено в експлуатацію, оскільки до осені 2004 року законодавством України не передбачалося введення будинку в експлуатацію та не оформлено право власності на нього. Зазначає, що у зв`язку з тим, що будинок не введено в експлуатацію, після смерті чоловіка ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , виникли проблеми, пов`язані із неможливістю реалізації нею свого права, як власника будинку, оскільки один з співвласників помер. Вказує, що нотаріусом Городоцького нотаріального округу їй відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину на житловий будинок після смерті чоловіка, у зв`язку з чим вона не може оформити право власності на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в іншому порядку, ніж за рішенням суду. Наголошує, що право на володіння, користування і розпорядження своєю власністю передбачене Конституцією України, а майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, нею виготовлено технічний паспорт на вищезазначений будинок. З наведених підстав просить визнати будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 , а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_9 та зобов`язати реєстраційну службу провести реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 07 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду, в частині відмови у задоволені позовної вимоги про визнання будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт вважає, що суд невірно встановив характер спірних правовідносин та неправильно посилався на неефективний спосіб захисту прав позивача, оскільки позивач зверталася до нотаріуса, де заведена спадкова справа, однак нотаріус відмовив у визнанні спірного житлового будинку спільним майном подружжя у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Звернення до суду ОСОБА_1 мотивує необхідністю встановлення факту спільного майна подружжя, що в подальшому дасть можливість виготовити документи на право власності. Вважає, що суду були подані всі належні та допустимі докази на підтвердження спільної власності подружжя, однак суд дав їм невірну оцінку та безпідставно відмовив у задоволенні позову. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити та визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що розміри спірного житлового будинку не відповідають погодженому проекту, а прийняття в експлуатацію будівель інспекцією архітектурно-будівельного контролю не може підмінятися судовим рішенням.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

З матеріалів справи вбачається, що 09 вересня 1989 року ОСОБА_9 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 0 від 07 травня 2019 року (а.с. 150).

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 17 серпня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 розірвано.

Ухвалою 8 сесії 1-го демократичного скликання Великолюбінської селищної ради народних депутатів Городоцького району Львівської області «Про надання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку в довічне успадковуване володіння» ОСОБА_9 надано земельну ділянку в довічне успадковуване володіння для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд площею 700 кв. м. в АДРЕСА_1 .

З копії будівельного паспорту на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 вбачається, що для будівництва житлового будинку ОСОБА_9 погоджено проект одноквартирного одноповерхового чотирикімнатного житлового будинку з мансардою загальною площею 109 кв.м., житловою площею 59,8 кв.м.

Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 підтверджується, що ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Довідкою № 474 від 05 березня 2019 року, виданою виконкомом Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області підтверджується, що ОСОБА_9 був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_2 і разом з ним на день його смерті були зареєстровані та проживали: ОСОБА_1 , 1969 року народження (колишня дружина), ОСОБА_5 , 1991 року народження (дочка), ОСОБА_4 1997 року народження (дочка), ОСОБА_11 , 1948 року народження (теща) та ОСОБА_12 , 1973 року народження (брат дружини) (а.с. 45).

16 квітня 2019 року Приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Голубець І.Г. заведено спадкову справу № 18/2019 після смерті ОСОБА_9 .

З долученої до матеріалів справи копії спадкової справи № 18/2019, заведеної після смерті ОСОБА_9 вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , вказавши спадковим майном житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 , яка є матір`ю спадкодавця, звернулася із заявою про відмову від спадщини.

07 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Голубець І.Г. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на житловий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 покликається на те, що будинок збудовано нею та ОСОБА_9 за час перебування у шлюбі, однак право власності на будинок не оформлено і право власності ні за ким не зареєстровано.

З технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого 20 серпня 2019 року вбачається, що двоповерховий будинок складається з п`яти кімнат, загальною площею 176,6 кв.м., житловою площею 100 кв.м. (а.с.49-55), а відтак правильним є висновок суду першої інстанції, що площа збудованого житлового будинку не відповідає площі житлового будинку, зазначеній в проекті одноквартирного одноповерхового чотирикімнатного житлового будинку з мансардою, суперечить проекту, будівельній документації.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний будинок не зданий та не введений в експлуатацію, зазначена обставина апелянтом не спростована.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав визнання будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , оскільки на момент смерті ОСОБА_9 будинок є незавершеним та не прийнятим в експлуатацію, що виключає можливість державної реєстрації права власності на новостворене нерухоме майно.

З огляду на те, що спадкоємцями майна померлого ОСОБА_9 є його діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та матір ОСОБА_3 , оскаржуване рішення суду стосується їхніх прав та законних інтересів, саме спадкоємці майна померлого ОСОБА_13 є належними відповідачами у даній справі, однак вони не були залучені позивачем до участі у справі, як відповідачі.

На думку колегії суддів Великолюбінська селищна рада Городоцького району Львівської області не є належним відповідачем у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц дійшла висновку про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Оскільки ОСОБА_14 позовні вимоги про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 пред`явила до Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, яка, як вважає колегія суддів, не є належним відповідачем у справі, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 07 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04.03.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Крайник Н. П.

Цяцяк Р. П.