Постанова

Іменем України

17 березня 2021 року

м. Київ

справа № 501/491/18

провадження № 61-18337св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача -ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду, у складі колегії суддів:

Князюка О. В., Таварткіладзе О. М., Погорєлової С. О., від 11 листопада

2020 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_3 про стягнення штрафних санкцій за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 липня 2016 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики грошей, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1691, згідно з яким він передав, а відповідачка прийняла у приватну власність грошову суму в розмірі

2 800 000 грн, що в еквіваленті за домовленістю сторін складає

112 000 доларів США, строком до 28 січня 2017 року включно, який може бути продовжений за взаємною згодою сторін. ОСОБА_1 вказував, що пунктом 3.1 договору сторони узгодили, що у випадку зміни курсу гривні до долара США позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики (частини позики) відповідав доларовому еквіваленту за курсом долару США, встановленим Національним банком України на дату повернення позики (частини позики). Згідно договору позики повернення позиченої суми грошей повинно вчинятися за наступним графіком:

до 28 числа кожного місця, починаючи з 28 липня 2016 року по 28 грудня 2016 року у гривні, що в еквіваленті за домовленістю сторін становитиме

2 тис. доларів США, а решту суми у гривні, що в еквіваленті за домовленістю сторін становитиме 100 тис. доларів США - до 28 січня 2017 року. Відповідно до пункту 8 договору позики у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики (та/або її частину) у встановлений строк, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 100 % річних від простроченої суми, а також пеню у розмірі 1,5 % від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожний день прострочення та за кожне відповідне неналежне виконання умов цього договору. Позивач стверджував, що відповідачка отриману позику не повернула та внаслідок порушення договірних зобов`язань утворилась заборгованість у розмірі

2 939 015,00 грн, що в еквіваленті за курсом, встановленим Національним банком України станом на 28 січня 2017 року, становить 108 тис. доларів США.

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивачпросив суд стягнути з відповідачки на його користь штрафні санкції за договором позики у розмірі 20 800 636, 48 грн, з яких: інфляційне збільшення суми боргу за договором позики - 414 944 грн; відсотки за договором позики - 3 144 369, 49 грн; пеня - 17 237 322, 98 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області, у складі судді Петрюченко М. І., від 09 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 штрафні санкції

за договором позики в розмірі 2 097 300, 51 грн, з яких: інфляційне збільшення суми боргу за договором позики - 116 091, 09 грн; відсотки

за договором позики - 305 979, 42 грн; пеня - 1 675 230 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони в договорі позики грошей встановили строк повернення позики та домовились про відповідальність боржника у разі невиконання (несвоєчасного виконання) боргових зобов`язань. Посилаючись на порушення відповідачкою умов договору позики грошей, районний суд вважав позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій за цим договором обґрунтованими. Також суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 07 березня 2017 року задовольнив свої вимоги щодо стягнення основного боргу за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 та нежитлових приміщень першого поверху по АДРЕСА_2 , тому кількість днів прострочення виконання основного зобов`язання складає

38 днів (з 29 січня 2017 року по 07 березня 2017 року).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 листопада

2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення штрафних санкцій

за договором позики залишено без задоволення.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 07 березня 2017 року за рахунок предмета іпотеки, а саме: нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 та нежитлових приміщень першого поверху (приміщення № 501) по АДРЕСА_3 , задовольнив свої вимоги як щодо повернення позики за договором позики грошей, так і відшкодування збитків та втрат, які були йому завдані внаслідок порушенням умов договору позики грошей.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада

2020 року і залишити в силі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 09 листопада 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідив належним чином зібрані

у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позичальником були порушені умови договору позики та не повернуто у погоджений сторонами строк суму боргу, тому правильно стягнув з відповідачки на користь позивача штрафні санкції за невиконання умов договору за прострочений період у кількості 38 днів. Також представник позивача посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої

статті 625 ЦК України.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_1 -

ОСОБА_2 без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошей, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1691.

Згідно пункту 1 договору позики грошей від 28 липня 2016 року позикодавець передав, а позичальник прийняв у приватну власність грошову суму в розмірі 2 800 000 грн, що в еквіваленті за домовленістю сторін складає 112 000 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю в строк та на умовах, передбачених цих договором, позику у вищезазначеному розмірі.

Згідно пункту 3 договору позики грошей сторони домовились, що позичальник зобов`язаний повернути (погасити) суму грошових коштів, зазначену в пункті 1 цього договору, в повному обсязі в строк до 28 січня 2017 року включно, який може бути продовжений за взаємною згодою сторін.

Пунктом 3.1 договору позики грошей сторони узгодили, що у випадку зміни курсу гривні до долара США, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики (частини позики) відповідав доларовому еквівалентові за курсом доларів США, встановленим Національним банком України на дату повернення позики (частини позики).

Відповідно до пункту 3.2 договору позики грошей повернення позиченої суми грошей повинно вчинятися за наступним графіком: до 28 числа кожного місця, починаючи з 28 липня 2016 року по 28 грудня 2016 року у гривні, що в еквіваленті, за домовленістю сторін, становитиме 2 тис. доларів США, а решту суми у гривні, що в еквіваленті за домовленістю сторін становитиме 100 тис. доларів США - по 28 січня 2017 року.

Пунктом 7 договору позики грошей визначено, що в разі, коли позичальник не поверне позикодавцю позику (або її частину) у встановлений строк (або достроково у випадках, передбачених цим договором та/або іпотечним договором), позикодавець вправі стягнути заборгованість за позикою та штрафні санкції, згідно пункту 8 цього договору в примусовому порядку відповідно до діючого законодавства України.

Згідно пункту 8 договору позики грошей якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики (та/або її частину) у встановлений строк, позичальник зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 100 % річних від простроченої суми, а також пеню у розмірі 1,5 % від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення та за кожне відповідне неналежне виконання умов цього договору.

Відповідно до пункту 12 договору позики грошей з метою забезпечення обов`язків за цим договором сторони домовились укласти іпотечний договір з накладенням заборони відчуження та здійсненням державної реєстрації обтяжень прав на нерухоме майно: нежиле приміщення по АДРЕСА_1 та нежилі приміщення першого поверху по АДРЕСА_2 .

28 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, посвідчений 28 липня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстровим № 1693, а також договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 28 липня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю. за реєстровим № 1696.

За змістом пункту 1.1 договору іпотеки від 28 липня 2016 року іпотека за цим договором забезпечує виконання таких вимог Іпотекодержателя:

повернення позики за договором позики грошей, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю.

28 липня 2016 року та зареєстрованим за № 1691;

відшкодування збитків та витрат, викликаних порушенням договору позики грошей: у сумі заподіяних збитків та витрат.

Розмір основного зобов`язання складає 2 800 000 грн, що в еквіваленті за домовленістю сторін становить 112 тис. доларів США.

За рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги та відшкодувати витрати у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, а саме: вимоги за основним зобов`язанням; вимоги щодо відшкодування витрат на утримання та збереження предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов цього договору; витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням, зверненням стягнення на предмет іпотеки, на організацію продажу предмету іпотеки, на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо; витрат у зв`язку з конвертацією коштів, отриманих в результаті реалізації предмета іпотеки, у валюту основного зобов`язання; інших документально підтверджених витрат іпотекодержателя, якщо вони будуть мати місце (пункт 1.3 іпотечного договору).

Пунктом 2.3 іпотечного договору встановлено, що сторони оцінили предмет іпотеки за взаємною згодою з урахуванням ринкових цін у 3 674 216 грн. При цьому сторони досягли згоди, що вартість предмету іпотеки, зазначена у цьому пункті договору, є умовною вартістю предмета іпотеки на момент передачі його в іпотеку. Реалізація предмета іпотеки у випадку примусового стягнення буде здійснюватися за цінами, що реально склалися на аналогічне предмету іпотеки майно на момент його реалізації, на підставі оцінки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності згідно діючого законодавства України.

Згідно пунктів 6.2, 6.3 іпотечного договору у випадку невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Документом, що підтверджує безспірну заборгованість позичальника та встановлює прострочення виконання зобов`язання за домовленістю сторін буде вважатись заява, передана іпотекодержателем позичальнику у порядку, встановленому статтею 84 Закону України «Про нотаріат».

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним із таких способів за вибором іпотекодержателя: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених окремим договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У пункті 7 договору про задоволення вимог іпотекодержателя зазначено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги у повному обсязі, включаючи відшкодування збитків, неустойки, витрат на утримання предмету іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що в порушення вимог пункту 3 договору позики грошей ОСОБА_3 не повернула ОСОБА_1 позику до 28 січня 2017 року.

Згідно заяви-попередження від 02 лютого 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю.

02 лютого 2017 року та зареєстрованої в реєстрі за № 115, ОСОБА_3 попереджена про те, що на протязі тридцяти днів з дня отримання цього повідомлення вона має повернути частину позики у розмірі 2 915 838 грн, що згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно

108 тис. доларів США, а також сплатити пеню, розмір якої передбачено пунктом 8 договору позики грошей, остаточна сума якої буде уточнена на дату звернення стягнення. У випадку невиконання вказаних вимог щодо повернення суми позики та пені, розмір якої передбачено пунктом 8 договору позики грошей, ОСОБА_1 буде звернуто стягнення на предмет іпотечного договору від 28 липня 2016 року шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки на ім`я іпотекодержателя у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у порядку, встановленому законом, на підставі експертної оцінки, яка буде виконана будь-яким суб`єктом оціночної діяльності на момент звернення стягнення.

Також у заяві-попередженні від 02 лютого 2017 року зазначено, що на підставі пункту 1.3.2 іпотечного договору із суми, отриманої після реалізації предмету іпотеки, буде утримано: сума боргу, пеня, а також всі збитки, завдані порушенням умов вищевказаних договору позики грошей та іпотечного договору; витрати, пов`язані із пред`явленням вимоги за зобов`язанням, зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацією, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам, на організацію перереєстрації вищевказаного нежилого приміщення та нежилих приміщень першого поверху, на підготовку до проведення прилюдних торгів; витрати у зв`язку з конвертацією коштів, отриманих в результаті реалізації вищевказаного нежилого приміщення та нотаріальні витрати, оплату відрахувань до бюджету, сплату податку з доходів фізичних осіб, а також інші документально підтверджені виплати, якщо вони будуть мати місце.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно рішеннями державних реєстраторів прав на нерухоме майно комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» від 07 березня

2017 року № 34180250 та від 07 березня 2017 року № 34180251

ОСОБА_1 набув право власності на об`єкти нерухомості за адресами: АДРЕСА_1 та

АДРЕСА_3 .

06 червня 2018 року постановою Верховного Суду у справі № 815/2595/17 було скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду

від 27 листопада 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до державного реєстратора прав на нерухоме майно комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Тулба О. О., державного реєстратора прав на нерухоме майно Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко О. С. відмовлено.

Оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_1 становить 2 113 165 грн.

Оціночна вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_2 становить 1 929 162 грн.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК Українивстановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги. Норма частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Подібний висновок висловлений Верховним Судом України у постанові

від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, провадження № 14-727цс19.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Отже, положення частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 28 липня 2016 року, передбачали таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення за ініціативою іпотекодержателя такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями вказаного Закону усі наступні вимоги визнаються недійсними.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду

від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження

№ 61-22462св18), від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17 (провадження № 61-39107св18), від 17 квітня 2019 року у справі

№ 204/7148/16-ц (провадження № 61-43694св18), у справі № 646/7699/13-ц (провадження № 61-9822св18), від 16 жовтня 2019 року у справі

№ 337/7391/13-ц (провадження № 61-26751св18), від 20 листопада

2020 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19),

від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16 (провадження № 61-13148св19).

За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд апеляційної інстанції дійшов загалом обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. Позивач скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки і договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 28 липня 2016 року, та зареєстрував 07 березня 2017 року на своє ім`я право власності на предмет іпотеки:нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення першого поверху по АДРЕСА_2 , в рахунок виконання основного зобов`язання за договором позики грошей від 28 липня 2016 року, тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача штрафних та компенсаційних санкцій за несвоєчасне виконання умов договору позики грошей відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними в силу положень частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Підстави для скасування оскарженої постанови суду апеляційної інстанції відсутні.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена постанова суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович