ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3951/20
провадження № 2-о/753/300/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Ляшенко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві, про встановлення факту перебування на утриманні, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у порядку окремого провадження звернулась до суду із заявою про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві.

Заява мотивована тим, що з 1998 року після смерті її чоловіка вона залишилась одна й син прийняв рішення, щоб вона, як його матір, особа похилого віку, проживала з ним та його сім`єю, й з 1998 року вона почала проживати з сином - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю у м. Києві за адресою його проживання: АДРЕСА_1 , вели спільний побут та була членом його сім`ї, й оскільки її розмір пенсії був незначний, а розмір пенсії сина у кілька разів більший, тому вона перебувала на його утриманні. Фактично дохід сина був основним джерелом її існування. ІНФОРМАЦІЯ_2 її син ОСОБА_2 у віці70 років помер і для отримання пенсії по втраті годувальника їй необхідно підтвердити факт перебування на утриманні померлого, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повідомило її про неможливість призначення на її користь відповідних щомісячних пенсійних виплат, оскільки нею до заяви не було додано документів, якими підтверджується факт перебування на утриманні померлого відповідно до пункту 2 частини другої статті 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Просить суд встановити факт перебування на утриманні сина ОСОБА_3 .

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 09 березня 2021 року (а.с. 107), заяву підтримали з тих же підстав та просили її задовольнити, посилаючись на доводи, викладені у заяві.

В судове засідання заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києвіне з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду).

Водночас, заінтересованою особою надано письмові пояснення від 10 лютого 2021 року (а.с. 85 - 87) та просила прийняти рішення згідно чинного законодавства.

Заперечень по суті заяви заінтересована особа не надала.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності заінтересованої особи, на підставі доказів, наявних у матеріалах справи, та за погодженням завника.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб ч.ч.3, 4 ст. 294 ЦПК України).

Вислухавши пояснення заявника, його представника, їх доводи та заперечення, свідчення свідка ОСОБА_5 (а.с. 111), дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і її вирішення по суті, суд приходить до висновку про те, що заява підлягає задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.4-5).

Заявниця є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується витягом зі свідоцтва про народження ОСОБА_2 (а.с. 8).

Відповідно до інформації місця реєстрації заявниці ОСОБА_1 , вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 4 - 5), водночас, як вбачається із акту про непроживання від 15 жовтня 2019 року, встановлено, що ОСОБА_1 за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_2 , не проживає (а.с. 9), її фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Підтвердженням місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що було місцем проживання ОСОБА_2 , також підтверджується нотаріально посвідченими заявами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - членами сім`ї ОСОБА_2 (а.с. 13, 22).

Свідок ОСОБА_5 , яка являється дочкою заявниці, засвідчила, що їй відомо, що її покійниб брат - ОСОБА_2 забрав матір - заявницю за його місцем проживання, оскільки вона була особою похилого віку, та почав проживати з нею єдиною сім`єю з червня 2013 року, розмір пенсії брата був у кілька разів більший, ніж у матері, оскільки у період трудової діяльності ОСОБА_2 займав високі посади на державній службі, його пенсія була великою, тому заявниця перебувала на його утриманні, фактично дохід сина заявниці був основним джерелом її існування.

Заявниці перебувала на його утриманні з червня 2013 року по день смерті ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 70 років помер ОСОБА_2 (а.с. 7) й за життя ОСОБА_2 з 23 січня 2002 року був пенсіонером, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 від 23 січня 2002 року, його пенсія складала з 01.06.2002 року - 3 410 грн. 78 коп., з 01.06.2006 року - 32 086 грн. 61 коп.

Заявниця також є пенсіонеркою, про що свідчить її пенсійне посвідчення та витяг із довідки про доходи, із якої вбачається, що станом на місяць серті ОСОБА_2 сума пенсії заявниці скадала 2 188 грн. 18 коп. (а.с. 109), що є значно меншою від доводу (пенсії) ОСОБА_2 .

Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повідомило заявницю про неможливість призначення на її користь відповідних щомісячних пенсійних виплат, оскільки нею до заяви не було додано документів, якими підтверджується факт перебування на утриманні померлого відповідно до пункту 2 частини другої статті 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: довідка житлово-експлуатаційної організації, а за її відсутності - довідка виконавчого органу ради чи інших документів про склад сім`ї померлого, в тому числі про тих, хто перебуває на його утриманні, або копія відповідного рішення суду.

Із метою підтвердження факту перебування на утриманні померлого сина заявниця звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення у порядку окремого провадження, посилаючись на те, що вона перебувала на утриманні померлого сина, оскільки отримувала від нього допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.

Згідно ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у ч. 2 ст. 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Револіції гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"

Згідно ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться чоловік (дружина), якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні (ст. 37 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд вказав, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Також Верховний Суд зазначив, що постійний характер допомоги означає, що вона не була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено відповідними письмовими доказами, а також показами свідка, під час спільного проживання заявниці з її сином ОСОБА_8 , заявниця перебувала на його утриманні з червня 2013 року по день смерті ОСОБА_2 , спільно проживала з ним однією сім`єю за однією адресою, а пенсійні виплати останнього, були для неї постійним і основним джерелом засобів існування, тому є підстави для задоволення такої заяви.

Підстав для відмови у задоволенні даної заяви судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного, керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, ст. 3 СК України, з урахування Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Завяу ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві, про встановлення факту перебування на утриманні, - задовольнити.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з червня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто не менше п`яти років по день смерті ОСОБА_2 .

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює особою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: