Номер провадження: 22-ц/813/3937/21
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря: Хухрова С.В.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Чепури І.В.,

представника ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» - адвоката Кравцової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

25.10.2019 року позивач звернувся до суду з позовом, до якого неодноразово додавав новий розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, до Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» (далі ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур») про визнання незаконним і скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі, яка станом на 22.12.2021 року склала 313 069,05 грн., а також моральної шкоди в сумі 5 000 грн. (т.1, а.с. 2-9, 123, 143, 155, 163, 176, т.2, а.с. 39-40).
В обґрунтування своїх позовних вимог заявник посилався на те, що 03 жовтня 2019 року під час надання до відділу кадрів ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» довідки про проходження військової служби дізнався про те, що 12 вересня 2019 його було звільнено з посади помічника машиніста з навивання канатів першого розряду ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» на підставі п.7 ст.40 КЗпП України. Позивач не погоджується з підставами та самим фактом звільнення, у зв`язку з чим просив визнати незаконним та скасувати наказ ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» від 12.09.2019 № 1386-к/тр про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника машиніста з навивання канатів першого розряду на підставі п.7 ст.40 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на посаді помічника машиніста з навивання канатів першого розряду в ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур»; стягнути з ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 13 вересня 2019 року по день ухвалення рішення у справі та стягнути з ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди у розмірі - 5 000 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено (т.1, а.с. 201-205).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року, та постановлення нового, яким задовольнити позов у повному обсязі (т.1, а.с.207-211).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (т.1, а.с. 241-243), колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» учнем машиніста з навивання канатів, що підтверджується відповідним наказом № 1032-к/тр від 04.07.2019 року (т.1, а.с.15).
Згідно наказу №1386-к/тр від 12.09.2019р. про припинення трудового договору ОСОБА_1 був звільнений із посади учня машиніста з навивання канатів ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» за появу на роботі в нетверезому стані згідно п.7. ст.40 КЗпП України (т.1, а.с.42).
13.09.2019 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України осіб солдатського та старшинського складу (т.1, а.с.24-25).
Суд першої інстанції правильно зазначив, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що 12.09.2019 року, тобто в день звільнення, о 19 годині 44 хвилини ОСОБА_1 при виході з території підприємства - ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» на пропозицію співробітників охорони пройшов перевірку на апараті «Алкофор s40» з метою встановлення факту наявності або відсутності алкогольного сп`яніння, що підтверджується актом про відсторонення від роботи від 12.09.2019 року (т.1, а.с.45).
При цьому, суд виходив із того, що газоаналізатор «Алкофор s40», із використанням якого проводилась перевірка повітря, яке видихається, на наявність парів спирту, перебуває на балансі ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур», пройшов повірку та калібрування, що підтверджується копією свідоцтва № НОМЕР_1 від 01.12.2014 року про державну метрологічну атестацію газоаналізатора «Алкофор s40» №NСЕВВ005, копією свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 2-6237 від 28.12.2018р., копією сертифіката калібрування алкотестера від 27.12.2018 року (т.1, а.с. 47, 48, 49).
За результатом тестування за допомогою апарату «Алкофор s40» апарат видав позитивний результат про наявність у повітрі, яке видихається ОСОБА_1 парів спирту (червоний сигнал апарату), а від повторного обстеження на апараті «Алкофор s40» ОСОБА_1 відмовився, що підтверджується актом про відсторонення від роботи від 12.09.2019 року, який підписаний комісією в складі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Також, як зазначено в акті в графі «Пояснення», ОСОБА_1 від медичного обстеження та надання пояснень відмовився, та самостійно покинув територію заводу» (т.1, а.с.45).

Також слід зазначити, що суд першої інстанції виходив із того, що в той же день, тобто 12.09.2019р. ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» звернулось до профспілкового комітету ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» із представленням про дачу згоди на звільнення ОСОБА_1 за п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України - за появу на території підприємства в нетверезому стані. Однак, не отримавши рішення профспілкового комітету ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» на звільнення ОСОБА_1 , останнього в той же день було звільнено.
При цьому суд зазначив, що згідно абзацу 5 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Відповідно до ч.5 ст.43 КЗпП України, виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.
22 жовтня 2020 року до матеріалів справи долучено копію листа Профспілкового комітету ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» № 8 від 19.10.2020 року про згоду профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 , а несвоєчасність надання відповіді на представлення від 12.09.2019 року пояснюється відсутністю кворуму (відсутність 3-х членів профспілки) (т.1, а.с.193).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про законність звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України.
Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів, на які він посилався, щодо незаконності його звільнення, а суд не може обгрунтовувати свої висновки на припущеннях позивача, які фактично спростовуються іншими матеріалами справи.
Однак, з висновками суду першої інстанції щодо законності звільнення позивача ОСОБА_1 за п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України, колегія суддів не погоджується, з огляду на наступні обставини.

Колегія суддів вважає, що матеріалами справи не доведений належними доказами той факт, що ОСОБА_1 перебував в робочий час на території ПрАТ «ВО «СтальканатСілур» 12.09.2019 року в стані алкогольного сп`яніння.
Так, судом першої інстанції не було прийнято до уваги те, що згідно вищевказаного свідоцтва №12-14099 від 01.12.2014 року про державну метрологічну атестацію газоаналізатора «Алкофор s40 №NСЕВВ005, його виробником є фірма «Sentech» Республіка Корея, а газоаналізатора «Алкофор s40, яке підтверджено свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 2-6237 від 28.12.2018р., виробником того самого газоаналізатора з тим самим заводським номером, є Китай (т.1, а.с.47, 48).
Крім того, судом не було враховано, що ПрАТ «ВО «СтальканатСілур» 12.09.2019 року не встановив стан алкогольного сп`яніння позивача ОСОБА_1 , не встановив наявність в його крові промілей спирту, та не зажадав від ОСОБА_1 письмових пояснень з приводу його перебування в стані алкогольного сп`яніння 12.09.2019 року в 19.44 год., тобто вже після закінчення робочої зміни.
Зазначеними обставинами не спростовані доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність встановлення знаходження його в стані алкогольного сп`яніння на території ПрАТ «ВО «СтальканатСілур» 12.09.2019 року. в 19.44 год., враховуючи що його робоча зміна закінчилася в 19.15 год.

Також судом не було враховано, що згідно п. 8.2 розділу VІІІ Положення «Про контрольно-пропускний пункт і внутрішньооб`єктний режим» ПрАТ «ВО «СтальканатСілур» (т.1. а.с.109-114) у разі виявлення на території підприємства осіб з ознаками алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння мають бути проведені наступні дії:
1.Особа, яка виявлена з ознаками алкогольного сп`яніння, при вході або виході з території підприємства з використанням алкотестера, встановленого на контрольно-пропускному пункті (далі КПП), супроводжується в караульне приміщення (далі КП). У разі відмови особи пройти попереднє обстеження, дана особа не допускається на територію підприємства;
2. Про факти виявлення особи з ознаками алкогольного сп`яніння, відмови пройти попереднє обстеження начальник караулу (далі НК) повідомляє Управління фінансово-економічної безпеки (далі УФЕБ), начальника структурного підрозділу, у якого в підпорядкуванні перебуває робітник, чи уповноважена особа, а у вихідні та святкові дні диспетчера підприємства;
3. НК оформлює направлення для проведення попереднього медичного обстеження з метою встановлення фактів наявності (відсутності) сп`яніння, після чого виявлена особа в супроводі співробітників охорони, начальника структурного підрозділу (уповноваженої особи, а у вихідні та святкові дні диспетчера підприємства), слідують в оздоровчий пункт підприємства;
4. В оздоровчому пункті підприємства черговий медичний персонал, в присутності начальника структурного підрозділу (уповноваженої особи, а у вихідні та святкові дні диспетчера підприємства), співробітників охорони, здійснює обстеження на предмет сп`яніння, за наслідками якого оформлюється «Акт попереднього обстеження»;
5. За наслідками обстеження при підтвердженні факту перебування особи в стані алкогольного сп`яніння, або у випадку його відмови, начальник структурного підрозділу (уповноваженої особи, а у вихідні та святкові дні диспетчер підприємства) за участю медичного персоналу (який проводив обстеження) і співробітників охорони, оформлює «Акт відсторонення від роботи»;
6. Після оформлення всіх документів, співробітники охорони супроводжують вказану особу за межі території підприємства;
7. Оформлені документи (Акт попереднього обстеження і Акт відсторонення від роботи) співробітниками охорони передаються в УФЕБ;
8. Отримані матеріали УФЕБ разом із супровідною запискою направляють начальнику структурного підрозділу підприємства для прийняття мір дисциплінарного впливу і економічних санкцій, копії матеріалів направляються керівнику підприємства (директору по виробництву) і начальнику відділу кадрів підприємства;
9. Начальник структурного підрозділу в триденний строк надає в УФЕБ копію розпорядження або наказу про прийняте рішення у відношенні до цього робітника.

Проте, в даному випадку матеріали справи мають достатні докази того, що Акт відсторонення від роботи позивача ОСОБА_1 складений в порушення вищевказаного Положення, а саме п. 8.2 розділу VІІІ Положення «Про контрольно-пропускний пункт і внутрішньооб`єктний режим» ПрАТ «ВО «СтальканатСілур», та не відповідає вимогам Акту, зразок якого додається до вказаного Положення (т.1, а.с. 116). Крім того, представником відповідача не надано до суду Акту попереднього обстеження позивача ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, який відповідав би вимогам п. 8.2 розділу VІІІ вищевказаного Положення та зразку Акту, який мається на а.с. 115, т.1.
Також відповідачем суду не надано доказів того, що позивач ОСОБА_1 виконував свої трудові обов`язки за ненормованим робочим днем, а тому доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він був звільнений з роботи під час її закінчення, матеріалами справи не спростовані.
Більше того, представником відповідача не надано суду апеляційної інстанції належних обгрунтувань того, яка була необхідність звільнення позивача ОСОБА_1 після закінчення ним робочої зміни, враховуючи необхідність його явки наступного ранку, тобто 13.09.2019 року, в 09.00 год. до Малиновського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеси.
Так, колегія суддів зазначає, що на час звільнення позивача ОСОБА_1 із займаної посади за п.7 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у позивача ОСОБА_1 була повістка про необхідність прибуття наступного ранку, тобто 13.09.2019 року, в 09.00 год. до Малиновського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеси, на підставі ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і про військову службу та ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (т.1. а.с. 26).
Саме на підставі вимог вищезазначеного законодавства України в галузі військової служби в Україні та вказаної повістки між Міністерством оборони України в особі начальника 23 центру забезпечення охорони державної таємниці підполковника Кириченка Д.І. і позивачем ОСОБА_1 13.09.2019 року був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України осіб солдатського та старшинського складу (т.1, а.с.24-25).
Про вказані обставини керівництву ПрАТ «ВО «СтальканатСілур» було відомо, про що свідчить копія наказу (без номера і дати) про звільнення позивача ОСОБА_1 від роботи з 13.09.2019 року на час проходження військової служби за контрактом, із збереженням місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати, в якому мається підпис позивача ОСОБА_1 (т.1, а.с.27).

Всі вищевикладені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що матеріали справи не мають достатньо доказів того, що позивач ОСОБА_1 після закінчення своєї зміни в 19.15 год. 12.09.2019 року в 19.44 год. перебував на території ПрАТ «ВО «СтальканатСілур» в стані алкогольного сп`яніння, а також додатково свідчать про незаконність наказу ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» від 12.09.2019 № 1386-к/тр про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника машиніста з навивання канатів першого розряду на підставі п.7 ст. 40 КЗпП України, необхідності його скасування і поновлення ОСОБА_1 на попередній посаді.

Про порушення вимог чинного трудового законодавства, допущених при звільненні позивача ОСОБА_1 також зазначено і в листі ГУ Держпраці в Одеській області Державної служби України з питань праці від 22.11.2019 року № 15-А-1877/03-13-10429 (т.1, а.с.83-85).

Що стосується стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», зокрема, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно до ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими .

З огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 17 березня 2014 року.

У зв`язку з цим, за позивачем ОСОБА_1 зберігається постійне місце роботи, посада і середній заробіток як за працівником прийнятим на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення, або до дня фактичного звільнення.

Відповідно до Витягу з наказу № 153 від 13.09.2019 року сержанта ОСОБА_1 , який уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки, призначено наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 13 вересня 2019 року № 10-РС на посаду спеціаліста відділу обробки інформації, з 13 вересня 2019 року, зараховано до списків особового складу, з посадовим окладом 3000 грн., тарифний розряд 7, шпк «старший солдат» (т.1, а.с.28).

Відповідно до довідки № 3876 від 21.12.2021 року рішенням командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 19.12.2019 року № 39140, військова частина № НОМЕР_2 , зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_3 з 01.01.2020 (т.2, а.с.38).

На підставі ст. 235 КЗпП України, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу або різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Разом з тим, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається і матеріалів справи, дана справа розглядалась в судах першої та апеляційної інстанції фактично по одному року, однак в цьому повністю відсутні винні дії позивача ОСОБА_1 , у зв`язку з чим колегія суддів вирішила стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

При цьому колегія судів виходить із даних, зазначених в бухгалтерській довідці ПрАТ «ВО «СтальканатСілур» від 27.01.2020 року та розрахункових листів за липень-вересень 20219 року, відповідно до яких позивач ОСОБА_1 працював у ПрАТ «ВО «СтальканатСілур» 15 змін в місяць, по 11.5 годин за зміну (т.1, а.с.101, 102).
Таким чином, за період з 13.09.2019 року по 22.12.2021 року позивач ОСОБА_1 мав відпрацювати 409 змін, що склало 313 069,05 грн., із розрахунку 765,45 грн. за зміну (т.2, а.с. 39-40).
При цьому колегія суддів зазначає, що середня заробітна плата позивача ОСОБА_1 визначається колегією суддів за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Також слід зазначити, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, є відповідно обов`язком роботодавця, суд визначає вказану суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія судів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам, передбаченим ст. 263 ЦПК України, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог, передбачених чинним законодавством.

У зв`язку з цим, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови, якою позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити, поновити позивача на попередній посаді в ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур», стягнути з останнього на корись позивача ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 13 вересня 2019 року по 22 грудня 2022 року у сумі 313 069,05 грн., із розрахунку 409 робочих змін за вказаний період часу та заробітної плати за зміну у розмірі 765,45 грн.
Також колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та стягнути з ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур»на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1 000 грн.
При цьому, колегія суддів виходить із того, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню підлягає: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 частково доведено факт завдання йому моральної шкоди незаконними діями відповідача по звільненню позивача з роботи, чим був порушений звичний ритм його життя, що змусило позивача ОСОБА_1 докладати додаткових зусиль для відновлення своїх трудових прав, у тому числі шляхом звернення до суду з даним позовом. Разом з тим, колегія суддів також зазначає, що до теперішнього часу позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем, тобто забезпечений роботою і оплатою за свій труд, що в свою чергу не виключає його можливості повернутись до роботи в ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур», на попередню посаду, про що ним особисто зазначено в суді апеляційної інстанції.

Крім викладеного, та у відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 3130,69 грн. та за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 4696,03 грн. за реквізитами Одеського апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 рокускасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

- визнати незаконним та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» від 12.09.2019 № 1386-к/тр про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника машиніста з навивання канатів першого розряду на підставі пункту 7 статті 40 КЗпП України;
- поновити ОСОБА_1 на посаді помічника машиніста з навивання канатів першого розряду Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур»;
- стягнути з Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур»,код , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 13 вересня 2019 року по 22 грудня 2022 року у сумі 313 069,05 грн. (триста тринадцять тисяч шістдесят дев`ять гривень 05 копійок).
- стягнути з Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур»,код , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , моральну шкоду в сумі 1000 грн. (одна тисяча гривень).
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур», , на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 3130,69 грн. (три тисячі сто тридцять гривень 69 копійок).
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур», , на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 4696,03 грн. (чотири тисячі шістсот дев`яносто шість гривень 03 копійки), за наступними реквізитами Одеського апеляційного суду:

Отримувач коштів - УК у м.Одесі/Малиновськ. р-н/22030101

Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38016923

Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача (МФО) - 899998

Рахунок отримувача - UA0015007
Код класифікації доходів бюджету 22030101

Призначення платежу - *;101;

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено після відзиву судді Сегеди С.М. із відпустки - 18 січня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева