Справа № 317/1777/20
пр. № 2/317/58/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Мінгазова Р.В.

за участю: секретаря судового засідання Герман Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя житлового будинку та земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя житлового будинку та земельної ділянки. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.06.2010 року він уклав шлюб з відповідачкою. 05.06.2018 року рішенням Запорізького районного суду Запорізької області шлюб було розірвано. Від спільного з відповідачкою життя мають спільних неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на теперішній час проживають з відповідачкою та утримання яких позивач щомісячно сплачує аліменти. За період перебування у шлюбі з ними за спільні кошти було придбано будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 61,7 кв.м., з господарським будівлями та спорудами, вартість якого становила 40 000 грн., що еквівалентно 5 000 доларів США, на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2013 року, який за згодою сторін оформлено на відповідачку. Після придбання житлового будинку позивач та відповідач оформили право власності на земельну ділянку, площею 0,1388 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :10:001:0015. Земельна ділянка також була зареєстрована за відповідачкою. Сімейні відносини не склалися та вони стали мешкати окремо. Угоди про добровільний поділ майна вони на даний час не досягли, що стало приводом для звернення до суду.

Ухвалою судді від 10.07.2020 відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

03.08.2020 до суду відповідачка ОСОБА_2 надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що земельна ділянка площею 0,1388 га. кадастровий номер :10:001:0015 є приватною власністю відповідачки відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, про що вказав ВС у постанові від 24.04.2020 у справі №622/999/16-ц.

Щодо поділу спірного будинку відповідачка зазначила, що вважає можливим виділити у власність позивача 1/3 частину спірного будинку відступивши від рівності часток на підставі ч. 3 ст. 70 СК України, оскільки на її утриманні перебувають двоє дітей, який позивач не утримує.

Позивач ОСОБА_1 не скористався своїм правом подати до суду відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 23.02.2020 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.

У судове засідання позивач не з`явився, проте на адресу суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі, та просить його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про час та дату судового засідання повідомлялася належним чином. Представник відповідачки адвокат Вартанова Г.М. завернулась до суду із заявою в якій просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку з перебуванням представника відповідача у відрядження, пославшись при цьому на п. 2 ч. 2 ст. 233 ЦПК України.

Дослідивши вказане клопотання суд приходить до висновку про необхідність відмови у його задоволенні з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі першої неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

Відповідно до матеріалів цивільної справи вбачається, що це вже не перша неявка в до суду представника відповідача, так представник відповідачки та відповідачка не з`явились у засідання призначене на 23.02.2021, при цьому представник відповідачки взагалі не надала жодних пояснень з приводу своєї неявки, а так само не з`явилась у засідання 11.11.2020, повідомивши причини своєї неявки, які визнані судом поважними.

Таким чином, суд констатує, що неявка представника відповідача у засідання є не першою.

Разом з цим слід зазначити, що до суду також не з`являється безпосередньо відповідач ОСОБА_2 , яка взагалі не повідомляє про причини своєї неявки до суду, а відтак відсутня необхідність у наданні їх правової допомоги в судовому засіданні, у зв`язку з чим клопотання представника відповідача адвоката Вартанової Г.М. не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Як встановлено судом, між сторонами виникли правовідносини стосовно поділу майна, що було набуте ними у шлюбі.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 05.06.2018 вбачається, що позивача та відповідач перебували у шлюбі з 04.06.2010, свідоцтво про шлюб видане виконавчим комітетом Авгутинівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, актовий запис № 7. (а.с. 5)

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 31.07.2013 посвідченого Карташовою Т.М., приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу, за р. № 5940 відповідач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 61,7 кв.м., з господарським будівлями та спорудами та розташованому на земельній ділянці з кадастровим номером :10:001:0015 та вчинений зі згоди позивача. (а.с. 6-7)

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 31152478 від 17.12.2014 виданий Реєстраційною службою Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області відповідач є власником земельної ділянки площею 0,1388 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :10:001:0015, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). (а.с 11)

Згідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.12.2014 проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1388 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :10:001:0015. (а.с. 12)

Згідно до технічного паспорту на житлового будинку АДРЕСА_1 виготовлений від 16.06.2011 вбачається характеристика зазначеного будинку разом з земельною ділянкою. (а.с. 9-10а)

Відповідно до наданого відзову відповідачка ОСОБА_2 не заперечує доводи позовної заяви про те, що спірний будинок придбано в шлюбі за спільні кошти подружжя та про те, що він є спільною власністю її з позивачем.

Вказана обставина також підтверджується наявними в матеріалах справи розписками посвідчених від 12.11.2012, 13.02.2013, 15.05.2013 та нотаріально посвідченим Попереднім договором укладеним 04.08.2012.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися „обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 1 ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Проаналізувавши зазначені норми чинного законодавства, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя (сторін по справі), оскільки придбаний в період шлюбу за спільні кошти подружжя.

Таким чином, як позивачу так і відповідачу відповідно до вищевказаних норм законодавства належить право власності на 1/2 частину вказаного будинку.

Отже, враховуючи, що житловий будинок АДРЕСА_1 набутий сторонами за час шлюбу, він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні.

Разом з тим слід зазначити, що суд не вбачає підстав для застосування положень ч. 3 ст. 70 СК України, та збільшення частки відповідачки у спільному майні, оскільки ОСОБА_2 не доведено, що розмір аліментів які вона отримує на утримання спільних з позивачем дітей є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. А так само відповідачкою не надано доказів того, що спільні з позивачем діти які проживають разом з нею потребують додаткового місця та мають будь-які особливі потреби або їхній стан здоров`я потребує додаткової площі.

Що стосується позовних вимог з приводу виділення позивачеві у власність Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер :10:001:0015, від загальної площі 0,1388 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , слід зазначити наступне:

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Статтею 89 ЗК України встановлено, що в осіб - співвласників жилого будинку виникає спільна сумісна власність на земельну ділянку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові ВСУ від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, Постанова КЦС ВС від 25.02.2019 № 199/2099/17.

Таким чином, суд приходить до висновку, про те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, у зв`язку з чим доходить висновку про необхідність визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.

Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позовної заяви судовий збір.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 19, 23, 76-83, 89, 141, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя житлового будинку та земельної ділянки - задовольнити.

Виділити ОСОБА_1 у власність Ѕ частину житлового будинку та господарських споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділити ОСОБА_1 у власність Ѕ частину земельної ділянки, кадастровий номер :10:001:0015, від загальної площі 0,1388 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Запорізького апеляційного суду через Запорізький районний суд Запорізької області відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення суду складено 16.03.2021.

Суддя: Р.В. Мінгазов