Дата документу 17.03.2021 Справа № 331/811/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/811/20Головуючий у 1-й інстанції Жукова О.Є. Повний текст рішення складено 23.09.2020 року.
Пр. № 22-ц/807/125/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, треті особи ОСОБА_2 , Вільнянське районне комунальне підприємство «Редакція газети» Дніпровські вогні» про захист персональних даних, відшкодування матеріальної та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с.1-5), в якому після уточнення позовних вимог (а.с. 89-102), просила ухвалити рішення, яким: визнати протиправними діями відповідача щодо збору персональних даних про ОСОБА_1 у вигляді усного запиту до сільради про надання копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 і ідентифікаційного коду ОСОБА_3 ; визнати протиправними діями відповідача щодо поширення розповсюдження персональної інформації про ОСОБА_1 надання копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 і ідентифікаційного коду ОСОБА_1 у судовій справі 280/4481/19 судді Васильченко В.В. справа №318/2377/19 і в судді Кіяшко В.О. справа 314/3496/19 та невизначеному колу осіб; вилучити персональну та конфіденційну інформацію розповсюджену відповідачем без її згоди про особу від матеріалів адміністративної справи відносно ОСОБА_2 за самовільне захоплення землі від Геокадастру у Запорізькій області - її паспорт громадянина України і ідентифікаційний код. від справи в судді Кисіль Р.В. справа 280/4481/19 від судді Васильченко В.В. справа №318/2377/19 і від судді Кіяшко В.О. справа 314/3496/19; зобов`язати відповідача, утримуватися від будь якого збирання, зберігання, використання та поширення персональної інформації про її особу і особу ОСОБА_2 , а саме інформацію щодо освіти, сімейного стану, стану здоров`я, адреси, дати місця народження, майнового стану, документи та інші персональні дані без її попередньої письмової на це згоди; стягнути на її користь з відповідача матеріальну шкоду 1500,00 грн. і моральну шкоду 50000,00 грн.; зобов`язати Вільнянське районне комунальне підприємство «Редакція газети» Дніпровські вогні» опублікувати повний текст рішення суду по справі в друкованому засобі черговому тиражі після вступу рішення суду в силу.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що в провадженні Запорізького окружного адміністративного суду є справа № 280/4481/19 за її позовом до Геокадастру в Запорізькій області. 17.10.19 року відповідач надав до справи відзив на позов та 15 документів це різні акти перевірки, схеми переписку, вимоги, протоколи по її колгоспному двору. В тому числі і лист сільради від 12.09.19 року № 02-03-11/363 до Геокадастру. В листі сільради вказано, що сільрада на усний запит Геокадастру надає копії документів, а саме-копії з господарських книг с. Грізне, паспорт громадянина України та ідентифікаційні номери гр. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 додаток на 8 аркушах. Таким чином вона дізналася що відповідач протиправно збирав її персональні дані про особу.

Вважає, що відповідач протиправно зібрав персональні дані без її згоди, а потім і поширив-розповсюдив персональну та конфіденційну інформацію відносно неї та ОСОБА_2 , до судів різних інстанцій (справа № 280/4481/19 в судді Васильченко В.В., справа № 318/2377/19 в судді Кіяшко В.О., справа 314/3496/19 ).

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю першої інстанції Жукову О.Є. (а.с. 11).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 12) провадження у цій справі відкрито.

Ухвалою суду від 15 червня 2020 року (а.с. 104-105) прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_1 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Вільнянське районне комунальне підприємство «Редакція газети» Дніпровські вогні».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2020 року (а.с. 146-152) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 158-161) просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 164).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 19 жовтня 2020 року (а.с. 165) без повідомлення учасників цієї справи.

Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області подало відзив на вищезазначену апеляційну скаргу сторони позивача у цій справі (а.с. 171-183).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, ухвалою апеляційного суду (а.с. 185), з урахуванням конкретних обставин цієї справи, розгляд цієї справи призначене з повідомленням учасників цієї справи, з урахуванням навантаженості судді доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).

У судове засідання 17 березня 2021 року повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 190-193) всі учасники цієї справи не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що відповідач Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області знаходиться в стадії припинення з 02.12.2020 року, але запис про його припинення в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб ще відсутній (витяг з реєстру а.с. 194).

В силу вимог ст. 104 ч. 5 ЦК України юридична особа є такою, що припинилась, лише з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 161) та окремо (заява а.с. 182-183), а також ОСОБА_2 (заява а.с. 182-183) просили розглядати дану справу без їх участі.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи і на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України ухвалив: розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у повному обсязі у цій справі, керувався ст. ст. 3 - 4, 11-13, 19, 263, 265, 279 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі, відсутності правових підстав для задовлення останнього.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із такого.

Спірні правовідносини врегульовані декількома законами, що регулюють питання надання інформації про фізичних осіб. Це Закон «Про інформацію», що регулює відносини щодо одержання і поширення інформації, Закон «Про захист персональних даних», що визначає захист і обробку персональних даних, а також Закон «Про доступ до публічної інформації», який надає право на отримання інформації, що знаходиться у володінні розпорядників.

У ст. 11 Закону України «Про інформацію» визначено: «інформація про фізичну особу (персональні дані) відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована…». Аналогічне визначення персональних даних закріплено у статті 1 Закону «Про захист персональних даних»: «персональні дані відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована».

Відповідно до Закону «Про доступ до публічної інформації» конфіденційною є інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Схоже визначення нам дає Закон «Про інформацію» у статті 21, а саме: «конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом».

Так, Закон «Про інформацію» вказує, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Конфіденційною є інформація про фізичну або юридичну особу, крім суб`єктів владних повноважень, яка обмежена у доступі цією особою, а також попередньо обмежена законодавством до моменту, поки особа не відкриє таку інформацію за власним бажанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону «Про захист персональних даних» поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Конфіденційна інформація про особу, в тому числі персональні данні , можуть поширюватися розпорядником за згоди цієї особи або без такої згоди на підставі Закону. Так, Закон «Про доступ до публічної інформації» дозволяє поширувати таку інформацію, якщо суспільний інтерес в її отриманні переважає шкоду, яка може бути завдана розголошенням інформації.

Відповідно до Закону «Про доступ до публічної інформації» запитувач має право отримати інформацію незалежно від того, стосується вона його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

У п. 1 ст. 16 Закону «Про захист персональних даних» міститься відсилкова норма: «…Порядок доступу третіх осіб до персональних даних, які знаходяться у володінні розпорядника публічної інформації, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації». Також, у частині четвертій статті 13 Закону «Про доступ до публічної інформації» зазначено, що «усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом».

Згідно із ст. 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації. Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Відповідно до п. 3.1 Пленуму адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» Закон № 2939-VІ передбачає два види інформаційних відносин, на які його положення не поширюються: відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій та відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до пп. 30. п.4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області відповідач здійснює державний нагляд (контроль): у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності.

П. 6 Положення визначено, що посадові особи Головного управління в межах своїх повноважень мають право, зокрема, одержувати безоплатно від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та їх посадових осіб, а також громадян та їх об`єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на них завдань.

З Листа Любимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 12.09.2019 року за № 02-03-11/363 (а.с.9) судом першої інстанції було правильно встановлено, що на усний запит посадової особи Відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування ГУ Держгеокадастру в Запорізькій області Сільським головою було надано посадовій особі відповідача копію паспорта та ідентифікаційного номеру ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вказані документи були отримані відповідачем в межах наданих повноважень щодо здійснення державного нагляду (контролю): у частині дотримання земельного законодавства.

24.10.2019 року постановою Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області № 768/0/92-19-ДК/0185/По/08/01/-19 на ОСОБА_2 було накладене адміністративне стягнення за самовільне використання земельної ділянки.

Вказана постанова була оскаржена ОСОБА_2 , про що свідчить ухвала судді Кам`янсько-Дніпровського суду Запорізької області Васильченко В.В. про відкриття провадження у справі № 318/2377/19 за позовом ОСОБА_2 до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення (а.с. 31-32).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки відповідач отримав паспорт ОСОБА_1 при здійсненні ним своїх владних повноважень при здійсненні ним своїх функцій, твердження позивача про порушення останнім вимог Закону України «Про захист персональних данних», «Про інформацію» є безпідставним, а позовні вимоги позивача у цій справі в частині визнання протиправними дії відповідача щодо збору персональних даних про ОСОБА_1 у вигляді усного запиту до сільради про надання копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 і ідентифікаційного коду ОСОБА_1 , визнання протиправними дій відповідача щодо поширення розповсюдження персональної інформації про ОСОБА_1 , надання копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 та її ідентифікаційного коду у судовій справі 280/4481/19 судді Васильченко В.В. справа №318/2377/19 і в судді Кіяшко В.О. справа 314/3496/19 та невизначеному колу осіб, зобов`язання відповідача, утримуватися від будь якого збирання, зберігання, використання та поширення персональної інформації про особу позивача та особу ОСОБА_2 , а саме інформацію щодо освіти, сімейного стану, стану здоров`я, адреси, дати місця народження, майнового стану, документи та інші персональні дані без його попередньої письмової на це згоди є безпідставними.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначав, що в силу положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені саме Конституцією та законами України.

Відповідно до рішення Конституційного суду України у справі № 9-зп від 25.12.1997 року під час розгляду справи підлягають встановленню факти або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача, дана позиція є обов`язковою для виконання та дотримання судами.

Разом з тим, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачем не було надано у цій справі жодного обґрунтування того, що звернувшись за запитом та отримавши паспорт ОСОБА_1 відповідачем було порушено будь - які права, свободи чи інтереси ОСОБА_1 .

Вирішуючи позовні вимоги в частині вилучення персональної та конфіденційної інформації, розповсюдженої відповідачем без її згоди про особу від матеріалів адміністративної справи відносно ОСОБА_2 за самовільне захоплення землі від Геокадастру у Запорізькій області її паспорт громадянина України і ідентифікаційний код, від справи в судді Кисіль Р.В. справа 280/4481/19 від судді Васильченко В.В. справа №318/2377/19 і від судді Кіяшко В.О. справа 314/3496/19, суд першої інстанції правильно зазначав таке.

Ч. 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 КАС України докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 N 8 «Про незалежність судової влади» суддя при здійсненні правосуддя підкоряється лише закону і нікому не підзвітний. Суддям забезпечується свобода неупередженого вирішення судових справ відповідно до їх внутрішнього переконання, що ґрунтується на вимогах закону. Рішення в судовій справі має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, під час якого не може надаватися перевага правовій позиції будь-якого учасника судового процесу, в тому числі прокурорів, захисників, представників юридичних чи фізичних осіб.

Незалежність суддів при розгляді конкретних судових справ має забезпечуватись і в самому суді. У зв`язку з цим неприпустимими є: - непроцесуальний вплив на суддю з боку інших суддів, у тому числі тих, що обіймають адміністративні посади в судах;- встановлення контролю за здійсненням судочинства суддею, виклик його до вищестоящих судів та вимагання звітів чи пояснень про розгляд конкретних справ; - витребування від судді будь-якої інформації чи довідок про хід та перспективи розгляду справи, іншої інформації, яка може надаватися лише сторонам у справі та іншим особам, визначеним процесуальним законодавством, а також відомостей, які становлять таємницю нарадчої кімнати; - прийняття суддею від будь-яких осіб та розгляд ним заяв, скарг, інших документів поза встановленим законом процесуальним порядком.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем в цій частині позовних вимог обрано спосіб захисту права, який не передбачений законом та йому суперечить, крім того, взагалі не надано доказів порушеного права, а отже в цій частині позов позивача також не підлягає задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із такого.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частини першої яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом у цій справі позивач ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтувала та не надала особисто чи через свого представника доказів заподіяння їй матеріальної або моральної шкоди діями відповідача, не надала доказів, що відносно нього було допущено протиправну поведінку, вчинено неправомірні дії чи бездіяльність, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що в цій частині позову позивача також в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Також, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання опублікувати рішення суду в газеті також є безпідставними, оскільки такий спосіб захисту цивільного права не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, крім того, позивачем заявлено вимогу до особи, яка не є відповідачем у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку вона та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В разі відмови судом першої інстанції у цій справі у задовленні первісних позовних вимог позивача до відповідача (про визнання протиправними дій відповідача щодо збору персональних даних про ОСОБА_1 у вигляді усного запиту до сільради про надання копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 і ідентифікаційного коду ОСОБА_3 ; визнати протиправними діями відповідача щодо поширення розповсюдження персональної інформації про ОСОБА_1 надання копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 і ідентифікаційного коду ОСОБА_1 у судовій справі 280/4481/19 судді Васильченко В.В. справа №318/2377/19 і в судді Кіяшко В.О. справа 314/3496/19 та невизначеному колу осіб; вилучити персональну та конфіденційну інформацію розповсюджену відповідачем без її згоди про особу від матеріалів адміністративної справи відносно ОСОБА_2 за самовільне захоплення землі від Геокадастру у Запорізькій області - її паспорт громадянина України і ідентифікаційний код. від справи в судді Кисіль Р.В. справа 280/4481/19 від судді Васильченко В.В. справа №318/2377/19 і від судді Кіяшко В.О. справа 314/3496/19; зобов`язати відповідача, утримуватися від будь якого збирання, зберігання, використання та поширення персональної інформації про її особу і особу ОСОБА_2 , а саме інформацію щодо освіти, сімейного стану, стану здоров`я, адреси, дати місця народження, майнового стану, документи та інші персональні дані без її попередньої письмової на це згоди) похідні від них позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення на її користь з відповідача матеріальної шкоди 1500,00 грн. і моральної шкоди 50000,00 грн.; зобов`язання Вільнянського районного комунального підприємства «Редакція газети» Дніпровські вогні» опублікувати повний текст рішення суду по справі в друкованому засобі черговому тиражі після вступу рішення суду в силу) також не підлягали задовленню у цій справі.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також, встановлено, що позивач, як особа з інвалідністю ІІ групи (а.с. 6), звільнена від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі в силу вимог закону.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 22.03.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.