Провадження № 22-ц/4808/233/21
Головуючий у 1 інстанції Тринчук В. В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Тринчука В.В., ухвалене 01 грудня 2020 року в м. Івано-Франківську, в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовував тим, що з 09 серпня 2018 року працював радником директора з фінансово-економічних питань ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод». Наказом №40 від 11 лютого 2020 року його звільнено з роботи за згодою сторін згідно з частиною першою статті 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 12 календарних днів та проведення повного розрахунку. Проте в день звільнення повного розрахунку не проведено, на час подання позову заборгованість по заробітній платі становить 44 289,15 грн. Вважає, що у зв`язку із невиплатою заробітної плати має право на стягнення інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 801,05 грн. Крім того, за затримку розрахунку при звільненні відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за період з 12 лютого 2020 року по 05 серпня 2020 року у розмірі 65 769,66 грн. Крім того, внаслідок неправомірних дій ДП щодо оплати праці йому завдано і моральну шкоду. Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просив суд стягнути з ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 44 289,15 грн, інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 801,05 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 65 769,66 грн, моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн та судові витрати у розмірі 2 500,00 грн. Зобов`язати відповідача сплатити обов`язкові страхові внески, подати звітність про нараховану йому заробітну плату помісячно починаючи з 01 грудня 2018 року по 11 лютого 2020 року та сплатити їх за місцем юридичної реєстрації та підзвітності ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод».

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто зДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 886,38 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 39 207,60 грн та 3000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також стягнуто з ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на користь держави 840,80 грн судового збору.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується наявність станом на день подання позову заборгованості по заробітній платі у розмірі 44 289,15 грн. Під час розгляду справи відповідачем виплачено позивачу заборговану заробітну плату у розмірі 43 402,77 грн. А тому різницю між встановленою судом заборгованістю та фактично виплаченою, що дорівнює 886,38 грн необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 . Враховуючи, що остаточний розрахунок з останнім в день звільнення не проведений, з ДП підлягає також стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 39 207,60 грн та моральна шкода у розмірі 3 000,00 грн.

В апеляційній скарзі ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права просить рішення суду в частині стягнення заробітної плати у розмірі 886,38 грн, моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7 936,42 грн скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Оскільки позивач звільнений з роботи 11 лютого 2020 року, то для розрахунку середньої заробітної плати необхідно брати виплати за грудень 2019 року та січень 2020 року. Відповідно до довідки №Б-285 від 19 серпня 2020 року заробітна плата ОСОБА_1 за грудень 2019 року становила 2 650,09 грн за 10 робочих днів, а за січень 2020 року 1 060,03 грн за 4 робочих дні. Відтак його середньоденна заробітна плата становить 265,01 грн. Таким чином сума середньої заробітної плати за час затримки складає 31 271,18 грн, що на 7 936,42 грн менше від розрахованої судом суми.

Також вказує, що наведений у позовній заяві та взятий судом до уваги розрахунок заборгованості по виплаті заробітної плати не відповідає дійсності і перевищує фактичний розмір заборгованості по заробітній платі на 887,15 грн. Згідно із довідкою №Б-285 від 19 серпня 2020 року заборгованість ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» становить 43 402,00 грн.

Необґрунтованим, на думку апелянта, є і висновок місцевого суду щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не обґрунтував таку вимогу і не надав належних та достатніх доказів її заподіяння. Крім того шкода, завдана затримкою виплати заробітної плати підлягає компенсації шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 покликається на безпідставність доводів скарги. При цьому зазначає, що згідно розрахункових листів та виписки з АБ «УКРГАЗБАНК» вбачається, що йому з грудня 2018 року по 11 лютого 2020 року належало до виплати 76 887,12 грн. За період з січня 2019 року по 30 червня 2020 року підприємство виплатило йому 32 397,97 грн. Відповідно заборгованість по заробітній платі становила 44289,15 грн. Враховуючи, що під час розгляду справи ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» виплатило йому 43 402,00 грн, суд першої інстанції правильно стягнув на його користь 886,38 грн заборгованості по заробітній платі.

На його думку при розрахунку середньої заробітної плати необхідно брати два повністю відпрацьовані місяці, а саме березень та червень 2019 року. Тому середньоденна заробітна плата становить 557,37 грн (9 350,00+11 830,00) : 38 днів).

Крім того вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки діями відповідача порушено його трудові права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи, ціну позову (130 859,86 грн) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З огляду на зміст апеляційної скарги та її прохальну частину рішення місцевого суду переглядається в апеляційному порядку лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що позивач працював радником директора з фінансово-економічних питань ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод». Наказом №40 від 11 лютого 2020 року його звільнено з роботи на підставі частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) (а.с.7,10).

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КзпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.

Статтею 47 КЗпП України визначено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Згідно з положеннями частини другої статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 вказував, що роботодавець не провів з ним повний розрахунок при звільненні. Станом на серпень 2020 року заборгованість по заробітній платі складає 44 289,15 грн.

На підтвердження заявлених вимог долучено копії розрахункових листів за період з січня 2019 року по лютий 2020 року, а також виписку по особистому рахунку з АТ «Укргазбанк» за період з січня 2019 року по 30 червня 2020 року.

Як вбачається з розрахункових листів, за січень 2019 року йому нараховано заробітну плату у розмірі 8 828,57 грн, до виплати належало 7 107,00 грн. При цьому зазначено, що борг підприємства на початок місяця становить 4 072,51 грн, а 04 січня 2019 року за грудень 2018 року виплачено 3 776,24 грн. За лютий 2019 року нараховано заробітну плату у розмірі 8 250,00 грн, до виплати - 6 641,25 грн; 15 та 19 лютого 2019 року позивачу виплачено заробітну плату за січень 2019 року у розмірі 7 107,00 грн. За березень 2019 року нараховано заробітну плату у розмірі 9 350,00, до виплати - 7 526,75 грн; за квітень 2019 року нараховано 4 714,28 грн, до виплати - 3 795,00 грн; за травень 2019 року нараховано 9 129,99 грн, до виплати 7 349,64 грн; за червень 2019 року нараховано 11 830,10 грн, до виплати 9523,23 грн. Крім того 27 червня 2019 року виплачено 1 300,00 грн за травень 2019 року. У липні 2019 року нараховано заробітну плату у розмірі 6 567,40 грн, до виплати 5 286,76 грн, також цього місяця йому виплачено заробітну плату за травень 2019 року на загальну суму 3 574,39 грн. За серпень 2019 року нараховано 9 369,76 грн, до виплати 7542,65 грн, виплачено також 1 000,00 грн заборгованості за травень 2019 року; за вересень 2019 року нараховано 4 740,75 грн, до виплати 3 816,30 грн, за жовтень 2019 року нараховано 4 550,91 грн, до виплати 3 663,49 грн, а 17 жовтня виплачено за травень 2019 року 1 475,25 грн; за листопад 2019 року нараховано 5 426,78 грн, до виплати 4 368,56 грн, за грудень 2019 року нараховано 2 650,08 грн, до виплати 2 133,32 грн. У січні 2020 року позивачу нараховано 1 060,03 грн заробітної плати, до виплати зазначено 853,32 грн, 10 січня 2020 року виплачено 1 000,00 грн заборгованості за червень 2019 року, а 13 січня 2020 року 772,51 грн за листопад 2019 року. За лютий 2020 року нараховано 3 984,27 грн, до виплати належало 3 207,34 грн, а 04 лютого 2020 року виплачено заборгованість за липень 2019 року в розмірі 600,00 грн (а.с.12, 50-54).

Згідно виписки АТ «Укргазбанк» на особистий рахунок після звільнення ОСОБА_1 перераховано заробітну плату на загальну суму 11 992,54 грн (а.с.55-56).

У відзиві на позовну заяву відповідач визнав, що заборгованість з невиплаченої заробітної плати станом на 20 серпня 2020 року складає 43 402,77 грн, на підтвердження цього подав довідку №Б-285 від 19 серпня 2020 року (а.с.35). Вказану суму в ході розгляду справи (19 листопада 2020 року) ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» перераховано позивачу (а.с.83-91).

Крім того заперечуючи заборгованість за 2018 рік останнім до апеляційного суду подано копії розрахункових листів за період з серпня 2018 року по січень 2019 року. Відповідно до розрахункових листів за серпень 2018 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у розмірі 3 032,56 грн, до виплати належало 2 441,21 грн; за вересень 2018 року нараховано 5 560,03 грн, до виплати 4 475,82 грн, при цьому зазначено, що 11 вересня 2018 року позивачувиплачено заробітну плату за вересень 2018 року у розмірі 200,00 грн та 14 вересня 2018 року 7 848,75 грн за липень 2018 року. У жовтні 2018 року позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 4 577,25 грн, до виплати 3 684,68 грн, також цього місяця йому виплачено заробітну плату за серпень 2018 року у розмірі 2 441,21 грн та 4 275,82 грн за вересень 2018 року. За листопад 2018 року нараховано 4 776,26 грн, до виплати належало 3 844,89 грн, а 20 листопада виплачено заробітну плату за жовтень у розмірі 3 684,68 грн. У грудні 2018 року нараховано 4 690,98 грн, до виплати 3 776,24 грн та виплачено заробітну плату за листопад у розмірі 3 844,89 грн (а.с. 135-136).

Зі змісту розрахункових листів вбачається, що в період з серпня 2018 року по лютий 2020 року ОСОБА_1 до виплати належало 91 037,45 грн заробітної плати, за вказаний період йому виплачено 35 051,99 грн. При цьому колегія суддів не враховує виплачені позивачу 14 вересня 2018 року кошти в розмірі 7 848,75 грн, оскільки такі є винагородою по договору цивільно-правового характеру, виплаченою за липень 2018 року. Відтак розмір заборгованості по заробітній платі на день звільнення позивача з роботи складав 55 985,46 грн. Оскільки після звільнення з роботи відповідачем виплачено 11 992,54 грн, то станом на серпень 2020 року розмір заборгованості по заробітній платі складав 43999,92 грн.

Враховуючи сплачену ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» під час розгляду справи суму, колегія суддів дійшла висновку, що на користь позивача підлягає стягненню 590,15 грн (43 999,92 - 43 402,77) невиплаченої заробітної плати.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає встановлена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановивши, що при звільненні ОСОБА_1 ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» не провів з ним повний розрахунок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Проте колегія суддів не може погодитися з розміром присудженої до стягнення суми середнього заробітку за цей час.

За змістом позовної заяви позивач просив суд стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі за період за період з 12 лютого 2020 року по 05 серпня 2020 року у розмірі 65 769,66 грн. При цьому в розрахунок середньоденного заробітку взяв виплати за повністю відпрацьовані місяці, а саме березень та червень 2019 року.

Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, в редакції на час розгляду справи (далі - Порядок № 100), середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Місцевий суд при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку обґрунтовано не погодився з наданим позивачем розрахунком, оскільки він суперечить вказаним нормам. Однак здійснивши власний розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні помилково включив до розрахункового періоду січень та лютий 2020 року, так як у цьому випадку розрахунок проводиться за останні два календарні місяці роботи перед звільненням (11 лютого 2020 року) грудень 2019 року та січень 2020 року.

Оскільки заробітна плата позивача за вказані місяці складає 3 710,11 грн (2 650,08+1 060,03), а загальна кількість відпрацьованих робочих днів у грудні 2019 року та січні 2020 року становить 14 (10+4) дні, то середньоденна заробітна плата позивача складає 265,01 грн (3 710,11:14).

Період затримки розрахунку з позивачем по заробітній платі з 12 лютого 2020 року по 05 серпня 2020 року складає 120 днів.

За таких обставин та враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 31 801,20 грн (265,01 грн х 120 днів), яка і підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 . Вказана сума визначена без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до змісту наведеної норми, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За положеннями статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Оскільки діями ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» порушено трудові права позивача, а саме не виплачено при звільненні належних йому грошових сум, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн, що не суперечить засадам розумності, виваженості і справедливості.

При цьому посилання в апеляційній скарзі на відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на вищенаведене колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити. Рішення місцевого суду в частині відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

В силу частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За положеннями частин першої та другої статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, яка діє з 1 вересня 2015 року, передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Матеріалами справи підтверджується, що при зверненні до суду ОСОБА_1 не були оплачені судовим збором позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1 261,60 грн (а.с.107).

За таких обставин, враховуючи категорію справи, ціну позову, часткове задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, з відповідача на користь держави необхідно стягнути 353,32 грн судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції. З позивача підлягає стягненню на користь держави 631,97 грн недоплаченого судового збору за подання позовної заяви, а на користь ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» - 313,28 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

В силу вимог пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись статтями 374, 375, 376, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2020 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судового збору змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на користь ОСОБА_1 590,15 грн заборгованості по заробітній платі, 31 801,20 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а всього 32 391,35 грн.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2020 року в частині відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на користь держави 353,32 грн судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 631,97 грн недоплаченого судового збору за подання позовної заяви, а на користь ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» - 313,28 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 22 березня 2021 року