Справа № 527/1675/20
провадження 2/527/25/21
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

16 березня 2021 року м. Глобине
Глобинський районний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді - Олефір А.О.,
за участю секретаря
судових засідань - Волик Л.І.,
позивача ОСОБА_1 та представника позивача адвоката Новікової М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Глобине в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

25 вересня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу.
В обґрунтування позову, позивач зазначив, що 27 квітня 2014 року було складено боргову розписку, за умовами якої він передав у борг ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 5000 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язувався повернути йому вищевказану суму в строк до 28 серпня 2014 року. У визначені строки ОСОБА_2 вказану суму грошей не повернув, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до нього з вимогою повернути кошти. Відповідач до 2018 року обіцяв виконати зобов`язання по поверненню боргу, а в кінці 2018 року з незрозумілих причин відмовився повертати борг.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд, стягнути з відповідача на його користь борг, що на день складання позовної заяви, станом на 10.09.2020 року по курсу НБУ гривні щодо долару США 100 доларів США=27,82 грн., становить 139100,00 грн.

16.11.2020 року позивач подав до суду позовну заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив суд, стягнути з відповідача на його користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що становить 331984,00 грн., сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. (а.с.22-25).

17.12.2020 року відповідач подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу на підставі боргової розписки від 27 квітня 2014 року, відповідно до якої строк повернення боргу встановлено до 28 серпня 2014 року, отже позивачем пропущено трирічний строк для звернення з позовом для суду, що є підставою для відмови у позові (а.с.43) та подав до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності (а.с.44).

20.11.2021 року позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що не погоджується з позицією відповідача викладеною у відзиві та у заяві про застосування строків позовної давності, оскільки строк позовної давності зупинився на період з 25.05.2016 року по 04.10.2016 року, так як у цей період відповідач приймав безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей у складі військової частини польова пошта НОМЕР_1 . Крім того, в період весни-початок літа 2017 року ОСОБА_2 приїздив до м. Полтави та передавав йому грошові кошти в розмірі 4000 грн. в рахунок відсотків за користування грошовими коштами, свідком передачі яких є ОСОБА_3 . 05.06.2018 року ОСОБА_2 сплатив йому проценти за користування грошовими коштами шляхом поповнення готівкою в розмірі 2600,00 грн. його карткового рахунку в АТ КБ «Приватбанк», отже він не пропустив строк позовної давності у зв`язку з його перериванням та зупиненням (а.с.51-53).

Позивач та його представник в судовому засіданні позивні вимоги підтримали із наведених у позові та у відповіді на відзив підстав.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву у якій просив суд проводити розгляд справи у його відсутність.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне.
Відповідно до розписки від 27 квітня 2014 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 взяв у борг 5000 доларів США у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зобов`язувався повернути до 27 серпня 2014 року (а.с. 6).
Відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечував факт складання розписки.

Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до вимог ст.1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Таким чином, наявна в матеріалах справи розписка є доказами не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Згідно частини другої статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає.

Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Позивачем в ході судового розгляду надано суду оригінал розписки від 27 квітня 2014 року, які було оглянуто в судовому засіданні.
Наявність у позивача ОСОБА_1 оригіналу розписки свідчить про те, що ОСОБА_2 позику повернуто не було.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Приймаючи до уваги те, що договором (розпискою) від 27 квітня 2014 року, ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5000,00 (п`ять тисяч) доларів США, ним не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 27 лютого 2019 року (справа № 173/1025/16-ц, провадження № 61-17413св18).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти за договором позики (розпискою) від 27 квітня 2014 року в сумі 5000,00 доларів США.
Вирішуючи позовні вимогу позивача про стягнення з відповідача на його користь суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з вересня 2014 року по вересень 2020 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас за змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 р. № 1282-ХІІ індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, тому вимоги позивача про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, є незаконними та необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 р. (справа № 537/5098/15-ц).

Вирішуючи клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог, суд встановив наступне.
Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Згідно ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частинами 1, 5 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Судом встановлено, що строк виконання зобов`язання згідно розписки становить 27 серпня 2014 року.
Отже, перебіг строку загальної позовної давності закінчується 27 серпня 2017 року.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності зупиняється: якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

Як вбачається з довідки № 1/6 виданої 05.01.2021 року ТВО військового комісара Глобинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Місністерства оборони України, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 25.05.2016 року по 04.10.2016 року приймав безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей у складі військової частини польова пошта НОМЕР_1 (а.с.54).

Згідно ч. 3 ст. 263 Цивільного кодексу України, від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Отже, судом встановлено, що на період часу з 25.05.2016 року по 04.10.2016 року, строк для звернення позивача з позовом до суду було зупинено, а саме на 4 місяці 9 днів, отже перебіг строку позовної давності було продовжено до 05 січня 2018 року.

Згідно ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Відповідно до ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як пояснив в ході судового розгляду свідок ОСОБА_3 він разом з позивачем та відповідачем весною 2017 року зустрічалися в кафе «Старт» у місті Полтава та в ході бесіди з ОСОБА_2 , останній дякував позивачу за те, що він тривалий час чекав на повернення боргу та у якості вдячності ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 4000,00 грн., при цьому пояснив, що на даний час знайшов роботу та буде повертати борг.

05.06.2018 року ОСОБА_2 здійснив поповнення готівкою картки ОСОБА_1 на суму 2600,00 грн. (а.с.56)

За таких обставин, суд дійшов висновку, що з наданих в ході судового розгляду пояснень свідка та з довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що ОСОБА_2 весною 2017 року та 05 червня 2018 року вчинив дії, які свідчили про визнання ним свого боргу, а отже про переривання строку позовної давності, тому перебіг позовної давності почався заново.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже законодавством покладено, обов`язок подачі доказів не тільки в обґрунтування вимог, а й в обґрунтування заперечень учасників справи.

Ухвалою суду від 18.02.2021 року було визнано явку відповідача в судове засідання обов`язковою для дачі особистих пояснень.

Разом з тим, як вбачається із заяви відповідача направленої на адресу суду, відповідач на підставі ст. 63 Конституції України відмовився від дачі пояснень стосовно його дій (бездіяльності).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приймаючи до уваги викладене, а також те, що позивачем надано суду докази на підтвердження того, що строк перебігу позовної давності зупинявся та переривався, відповідачем не надано суду доказів на спростування тверджень позивача, суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено, тому підстави для відмови в позові з цих обставин відсутні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Приймаючи до уваги те, що представником позивача було зроблено заяву, що докази понесених позивачем судових витрат нею буде подано протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом, суд призначає по цивільній справі судове засідання для вирішення питання про судові витрати.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 95, 109, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 27 квітня 2014 року в сумі 5000,00 доларів США (п`ять тисяч доларів США).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 1391,00 грн. (одну тисячу триста дев`яносто одну гривню 00 копійок).
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Призначити по цивільній справі судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 13:00 год. 31 березня 2021 року.
Встановити позивачу строк для подання доказів щодо розміру понесених витрат на правову допомогу, а саме протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Полтавського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_2 ).
Відповідач: ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , рнокпп: НОМЕР_3 ).
Повний текст рішення складено 23.03.2021 року.

Суддя А. О. Олефір