КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Довгополій А.В.

за участі: представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Борух Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М.,

у цивільній справі №754/12132/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

в с т а н о в и л а:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що між нею та відповідачем 21 квітня 2013 року було укладено договір позики у вигляді розписки, за яким ОСОБА_3 отримав 26 000,00 грн. та зобов`язувався повернути їх до 01 жовтня 2014 року.

У зв`язку з тим, що відповідач у добровільному порядку умови договору не виконав, ОСОБА_5 просила стягнути з відповідача суму боргу за договором у розмірі 108 920,46 грн., з яких: сума боргу у розмірі - 26 000,00 грн., проценти у сумі - 3 523,43 грн., сума витрат від інфляції у розмірі - 24 599,79 грн., 3 % річних у розмірі - 3 523, 43 грн. та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

У судовому засіданні, 16 лютого 2021 року ОСОБА_5 подала заяву про збільшення позовних вимог. Просила стягнути з ОСОБА_3 загальну суму боргу за договором позики від 21 квітня 2013 року у розмірі 26 000 грн., суму відсотків у розмірі 5 015,63 грн., суму пені у розмірі 5 409,49 грн., суму відсотків з урахуванням індексу інфляції в розмірі 47 868,49 грн., моральну шкоду у сумі 30 000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., а всього 124 293,61 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 загальну суму боргу за договором позики від 21 квітня 2013 року у розмірі 26 000 грн., суму відсотків у розмірі 5 015,63 грн., суму пені в розмірі 5 409,49 грн., суму відсотків з урахуванням індексу інфляції в розмірі 47 868,49,грн., моральну шкоду у сумі 5 000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Борух С.В., який діє в інтересах ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою за результатами розгляду якої просив рішення у скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

Вказуючи, що судом не встановлено всіх фактичних обставин справи, та не надано належної правової оцінки відносинам, що склалися між сторонами. Надана позивачем розписка не містить інформації про те, що кошти у сумі 26 000 грн. є позикою як і не містить доказів підтвердження передачі коштів ОСОБА_3 .

Крім того, суд, зазначаючи у своєму рішенні про те, що факт підписання відповідачем розписки підтверджується показами свідків, не врахував, що пояснення свідків не є належним доказом виконання зобов`язання позивачем свого обов`язку по передачі коштів у борг.

Зміст розписки є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - адвокат Мироненко О.М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що оскаржуване відповідачем судове рішення постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав викладених в ній, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_1 не визнала подану апеляційну скаргу, заперечувала проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що договір позики від 21 квітня 2013 року був укладений сторонами відповідно до вимог діючого законодавства, підписаний відповідачем, не визнаний недійсним і є чинним на момент розгляду справи. Окрім того, суд першої інстанції вважав правильним розрахунок процентів за користування коштами в сумі 26 000 грн., за період з 19 вересня 2017 року по 12 лютого 2021 року, згідно ст. 1048 ЦК України, розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 18 вересня 2016 року по 18 вересня 2017 року, розрахунок по відсоткам з урахуванням встановленого індексу інфляції. Частково задовольняючи вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.суд вважав такі вимоги завищеними.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Слід зазначити, що подана апеляційна скарга не містить в собі доводів невідповідності висновків суду в частині задоволення вимог щодо розміру суми позики з урахуванням відсотків пені та моральної шкоди.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Судом при розгляді справи встановлено, що між сторонами в справі 21 квітня 2013 року було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 26 000.00 грн., які відповідач зобов`язався повернути до 01 жовтня 2014 року.

Звертаючись з апеляційною скаргою, скаржник вказував на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги при ухваленні рішення, що надана позивачем розписка не є борговим документом, оскільки не містить підтвердження факту отримання відповідачем у борг грошової суми від позивача. Пояснення свідків не є належним доказом виконання зобов`язання позивачем свого обов`язку по передачі коштів в борг, а отже не є належним доказом. Тобто, вважав недоведеним факт передачі коштів.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так, відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1. та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, але одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від та незважаючи на найменування документа, і в залежності від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Звертаючись з позовом позивач з урахуванням уточнених вимог вказувала на те, що за договором позики від 21 квітня 2013 року відповідач отримав грошові кошти в розмірі 26 000.00 грн.

Згідно висновку експертів від 21 жовтня 2020 року № 3706/3707/20-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 754/12132/17 вбачається, що рукописні записи, які містяться в двох примірниках розписки від 21 квітня 2013 року, за винятком рукописних записів « ОСОБА_7 », « ОСОБА_8 » виконані ОСОБА_3 .

Підписи від імені ОСОБА_3 , які містяться у двох примірниках розписки від 21 квітня 13 року після рукописного запису «( ОСОБА_3 )» та перед рукописним записом «( ОСОБА_3 )», - виконано ОСОБА_3 .

Враховуючи, що в ході судового розгляду, відповідачем не було надано доказів на підтвердження відсутності узгодження між сторонами істотних умов договору позики, і факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується як змістом самої розписки, яка власноручно ним складена з визначенням періоду повернення грошових коштів. А так як відповідач, не довів, що грошові кошти було повернуто кредитору у визначений строк, то висновки суду першої інстанції узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що показання свідків не можуть бути доказом отримання коштів за розпискою, на думку колегії суддів не можуть бути підставою для скасування судового рішення, так як показання свідків не є єдиним доказом щодо обставин отримання коштів відповідачем від позивача.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам відповідача при розгляді справи в суді першої інстанції, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України.

Відтак, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383, 384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 січня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: