Справа № 466/7357/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 грудня 2021 року м. Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Масної К.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача, адвоката Івашків Ю.В.

справа №466/7357/20

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в:

25.09.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення житлової комісії Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, оформлене протоколом №138 від 12.10.2010 року в частині зняття з квартирного обліку майора ОСОБА_1 та зобов`язати житлову комісію Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова поновити ОСОБА_1 разом з членами сім`ї, на квартирному обліку у житловій комісії Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова з 28.03.1999 року, а також стягнути судові витрати в розмірі 15000,00 грн. на оплату професійної правничої допомоги.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 03.07.1987 року по 10.12.2015 року позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України, є учасником бойових дій та відповідно до вимог чинного законодавства повинен забезпечуватися житлом в першочерговому та позачерговому порядку. Військову службу позивач проходив у військовій частині НОМЕР_1 Львівського гарнізону.

З 28.03.1999 року позивач перебував на квартирному обліку у житловій комісії КЕВ м. Львова, складом сім`ї 4 особи. 28.10.2008 року ОСОБА_1 отримав ордер на службове житлове приміщення, а саме: трьох кімнатну квартиру по АДРЕСА_1 .

В 2009 році ОСОБА_1 було переведено з Львівського гарнізону для проходження військової служби в м. Київ. На даний час військова частина НОМЕР_1 розформована.

Однак, відповідно до вимог Наказу міністра оборони України від 24.02.1994 року № 45 призначення військовослужбовців всіх категорій на посади у військових частинах гарнізону м. Києва здійснювалося за наявності у військовослужбовця житлового приміщення в м. Києві, житлова площа якого відповідала встановленим нормам забезпечення. Військовослужбовці з іншого гарнізону могли бути переведені без наявного житла в гарнізон м. Києва тільки за окремим рішенням міністра оборони України та на квартирний облік в київському гарнізоні не зараховувалися. Стосовно позивача таке рішення було прийняте 20.06.2007 року Міністром оборони України.

Позивач вважає, що оскільки в м. Києві на квартирному обліку не перебував, житлом не забезпечувався та був позбавлений можливості бути зарахованим на квартирний облік в Київському гарнізоні, він повинен був перебувати на квартирному обліку у м. Львові до вирішення питання забезпечення житлом для постійного проживання.

В подальшому, у 2015 році позивач приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та є учасником бойових дій.

З метою вирішення питання забезпечення житлом своєї сім`ї, ОСОБА_1 27.11.2019 року було направлено заяву начальнику Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова, в якій він просив: повідомити за якою військовою частиною (установою) закріплено квартиру по АДРЕСА_1 , в якій проживає його сім`я, та направити до Департаменту житлового господарства Львівської міської ради клопотання про виключення даної квартири з числа службових.

Проте, 26.12.2019 року Квартирно - експлуатаційний відділ м. Львова листом № 5991 повідомив позивача про неможливість задоволення клопотання про виключення квартири з числа службових, оскільки ОСОБА_1 виключений зі списків осіб, що потребують забезпечення житлом у Львівському гарнізоні, протоколом № 138 засідання житлової комісії Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова від 12.10.2010 року про зняття позивача з квартирного обліку, як такого, що вибув до нового місця служби.

Про прийняття такого рішення Квартирно - експлуатаційний відділ м. Львова позивача не повідомив, облікова справа до нового місця служби не направлялася та продовжувалася зберігатися в Квартирно експлуатаційному відділі м. Львова разом з довідкою про перебування на квартирному обліку від 22.04.2011 року № 17.

У зв`язку з чим позивач вважає, що відповідачем було прийнято рішення яким позбавлено ОСОБА_1 права на безоплатне отримання житла, порушено усі необхідні процедури, не повідомлено його про прийняте рішення протягом близько десяти років, що фактично є підставою для втрати сім`єю позивача єдиного житла, квартири АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні позивач та представник позивача, адвокат Івашків Ю.В. позовні вимоги підтримали повністю, покликаючись на обставини, вказані в позовній заяві. Просили позов задовольнити.

Представник відповідача КЕВ м. Львова у судове засідання не з`явився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзиву відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, позивача, дослідивши зібрані по справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що ОСОБА_1 з 03.07.1987 року по 10.12.2015 року проходив військову службу в Збройних Силах України. В 2015 році приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та є учасником бойових дій.

Станом на 2008 рік ОСОБА_1 військову службу проходив у військовій частині НОМЕР_1 Львівського гарнізону, яка станом на сьогоднішній день розформована.

З 28.03.1999 року позивач перебував на квартирному обліку у житловій комісії КЕВ м. Львова, складом сім`ї 4 особи.

28.10.2008 року ОСОБА_1 отримав ордер на службове житлове приміщення, трьох кімнатну квартиру по АДРЕСА_1 .

В 2009 році ОСОБА_1 було переведено з Львівського гарнізону для проходження військової служби в м. Київ за рішенням Міністра оборони України від 20.06.2007 року.

Відповідно до вимог Наказу міністра оборони України від 24.02.1994 року № 45 призначення військовослужбовців всіх категорій на посади у військових частинах гарнізону м. Києва здійснювалося за наявності у військовослужбовця житлового приміщення в м. Києві, житлова площа якого відповідала встановленим нормам забезпечення. Військовослужбовці з іншого гарнізону могли бути переведені без наявного житла в гарнізон м. Києва тільки за окремим рішенням міністра оборони України та на квартирний облік в київському гарнізоні не зараховувалися.

В судовому засіданні встановлено та відповідачем не спростовано те, що ОСОБА_1 на квартирному обліку за місцем служби у м. Києві (за новим місцем проходження служби) не перебував, службовим житлом не забезпечувався та на час звернення до суду його сім`я проживає у АДРЕСА_2 .

27.11.2019 року позивачем ОСОБА_1 було направлено заяву начальнику Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова, з проханням повідомити за якою військовою частиною (установою) закріплено квартиру по АДРЕСА_1 , в якій проживає його сім`я та направити до Департаменту житлового господарства Львівської міської ради клопотання про виключення даної квартири з числа службових.

26.12.2019 року Квартирно - експлуатаційний відділ м. Львова листом за вих. № 5991 повідомив про неможливість задоволення клопотання про виключення квартири з числа службових, оскільки позивач виключений зі списків осіб, що потребують забезпечення житлом у Львівському гарнізоні.

З протоколу № 138 засідання житлової комісії Квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова від 12.10.2010 року вбачається, що позивача знято з квартирного обліку, як такого, що вибув до нового місця служби, вирішено видати довідки про перебування на квартирному обліку, а облікові справи направити до нового місця служби.

Як встановлено судом, про прийняття такого рішення Квартирно - експлуатаційний відділ м. Львова ОСОБА_1 не повідомив, облікова справа до нового місця служби не направлялася та продовжувалася зберігатися в Квартирно експлуатаційному відділі м. Львова разом з довідкою про перебування на квартирному обліку від 22.04.2011 року № 17.

17.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся листом до відповідача в якому просив поновити його на квартирному обліку у житловій комісії Квартирно - експлуатаційному відділі м. Львова з 28.03.1999 року.

31.07.2020 року Квартирно - експлуатаційний відділ м. Львова відмовив позивачу в поновленні на квартирному обліку у житловій комісії Квартирно - експлуатаційному відділі м. Львова.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України, зокрема, Порядком, який визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.2006 року затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 24 Порядку військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини; у рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.

За пунктом 26 Порядку військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.

Згідно Наказу міністра оборони України від 24.02.1994 року № 45 призначення військовослужбовців всіх категорій на посади у військових частинах гарнізону м. Києва здійснювалося за наявності у військовослужбовця житлового приміщення в м. Києві, житлова площа якого відповідала встановленим нормам забезпечення. Військовослужбовці з іншого гарнізону могли бути переведені без наявного житла в гарнізон м. Києва тільки за окремим рішенням міністра оборони України та на квартирний облік в київському гарнізоні не зараховувалися.

Пунктом 3.7 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 06.10.2006 року № 577, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла. При цьому облікова справа направляється командиром (начальником) військової частини до нового місця служби військовослужбовця разом з особовою справою, а в разі розформування військової частини - до військового комісаріату. Перебування військовослужбовця на квартирному обліку за останнім місцем служби, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового та позачергового одержання житлових приміщень, підтверджується Довідкою (додаток 4) про перебування на обліку за попереднім місцем служби та зняття з обліку, виданою відповідним квартирно-експлуатаційним органом та командиром військової частини.

За приписами пункту 2.15 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 №737 перший примірник облікової справи (додаток 7 до цієї Інструкції) разом з першим примірником Картки обліку (додаток 8 до цієї Інструкції) направляються командиром військової частини до нового місця служби військовослужбовця разом з особовою справою, а в разі звільнення військовослужбовця з військової служби та розформування військової частини - до військового комісаріату. Другий примірник облікової справи (додаток 7 до цієї Інструкції) разом з другим примірником Картки обліку (додаток 8 до цієї Інструкції) видаються військовослужбовцю під час отримання ним довідки (додаток 3 до цієї Інструкції) про перебування на квартирному обліку за попереднім (останнім) місцем проходження служби та зняття з обліку, виданої командиром військової частини та відповідної КЕВ (КЕЧ) району, яка скріплюється печаткою КЕВ (КЕЧ) району, та довідки (додаток 4 до цієї Інструкції) про здачу житла у КЕВ (КЕЧ) району. У разі переведення військовослужбовця, який перебуває на обліку, до нового місця проходження військової служби або звільнення його з військової служби командир військової частини зобов`язаний надати до КЕВ (КЕЧ) району витяг із наказу про переміщення або звільнення військовослужбовця протягом 10 днів з дня видачі цього наказу.

Відповідно до п. 28 постанови Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 №470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» зняття з квартирного обліку та виключення із списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, провадиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік (включення до вказаного списку). При розгляді цих питань на засідання відповідних органів запрошуються заінтересовані особи. Про зняття з обліку (виключення із списку) громадяни у 15-денний строк повідомляються у письмовій формі з зазначенням підстав зняття з обліку (виключення із списку).

Зважаючи на вказані норми чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин, відповідачем при знятті з квартирного обліку ОСОБА_1 не було враховано, що Наказом міністра оборони України від 24.02.1994 року № 45 військовослужбовці з іншого гарнізону при переведенні на квартирний облік в київському гарнізоні не зараховувалися.

Також, слід врахувати, що ймовірному зняттю військовослужбовця з квартирного обліку за попереднім місцем військової служби у зв`язку з його переміщенням до нового місяця служби передує ряд заходів, пов`язаних з необхідністю передання особової справи такого військовослужбовця та інших документів до нового місця несення служби. Разом з тим, відповідачем не було дотримано вказаних вище процедур зняття військовослужбовця з обліку.

Фактично, зняття військовослужбовця та членів його сім`ї з квартирного обліку за попереднім місцем служби зумовлює подальший обов`язок з постановлення такого військовослужбовця та членів його сім`ї на квартирний облік за новим місцем несення військової служби, адже в іншому випадку порушується конституційне право особи на житло.

З огляду на характер спірних правовідносин сторін у справі, які виникли через зняття з квартирного обліку ОСОБА_1 у зв`язку з переміщенням по військовій службі, а також з урахуванням фактичних обставин, встановлених під час розгляду справи, недотримання порядку зняття позивача з сім`єю з квартирного обліку є обґрунтованою підставою для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 не повідомлено про день та час засідання житлової комісії КЕВ м. Львова з питання зняття його та членів його сім`ї з квартирного обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, участі у цьому засіданні він не брав.

У п`ятнадцятиденний термін з дати проведення засідання рішення про зняття з квартирного обліку та витяг з цього рішення житлової комісії ОСОБА_1 вручено не було.

Також КЕВ м. Львова не направляв на адресу нового місця проходження ОСОБА_1 військової служби у м. Київ перший примірник його облікової справи разом з першим примірником картки обліку.

Вказані вище обставини, якими порушено передбачену законодавством України процедуру зняття військовослужбовця з обліку, відповідачем не спростовано.

Зазначене вказує на недотримання КЕВ м.Львова положень Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями та підтверджує доводи позивача про порушення його права та права його сім`ї на перебування на обліку для поліпшення житлових умов з метою подальшого одержання житлового приміщення з державного житлового фонду.

Такі висновки чітко узгоджуються, з правовою позицією Верховного суду, зокрема в Постановах від 06.06.2018 р. справа № 676/1650/16 (№рішення 74630192), та від 10.03.2021 справа № 127/15109/18 (№рішення 95574692).

Суд погоджується з доводами позивача, що фактично відповідачем прийнято рішення, яким позбавлено ОСОБА_1 права на безоплатне отримання житла.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції».

Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. Оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», а тому із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється судом відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди зобов`язані застосовувати як джерело права практику Європейського суду з прав людини, надалі ЄСПЛ.

В свою чергу ЄСПЛ у своїй практиці визначає поняття «фактично понесені витрати на сплату гонорару» (див., наприклад, рішення від 16.02.2012 у справі «Савін проти України», п. 97; рішення від 07.11.2013 у справі «Бєлоусов проти України», п. 115), не лише ті витрати, яким є документальне підтвердження, а і ті, які за умовами договору з адвокатом клієнт має сплатити як гонорар.

Наведена практика ЄСПЛ цілком узгоджується з приписами п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, щодо доказування обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Отже, обставинами, які підлягають доказуванню, щодо розміру витрат сторони позивача на правничу (правову) допомогу, є: обсяг наданих адвокатом в рамках Договору про надання правової допомоги від 04.09.2020 послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена або підлягає сплаті. Такі обставини підтверджуються: копією Акту приймання-передачі наданої професійної правової допомоги №01-01/09/20 від 25.08.2021 року, копією Рахунку №01-01/09/20 від 04.09.2020 року, квитанцією про плату позивачем коштів за надання правової допомоги на користь АО «Івашків і Партнери» у розмірі 15000,00 грн. (а.с.28-33).

При цьому суд враховує правовий висновок Об`єднаної палати Верховного Суду висловлений у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 про те, що витрати на надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Таким чином, вартість фактично наданих для ОСОБА_1 у цивільній справі №466/7357/20 послуг у вигляді професійної правової (правничої) допомоги складає суму, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в розмірі 15000,00 грн.

Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,141,263,265,267, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення житлової комісії Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, оформлене протоколом №138 від 12.10.2010 року в частині зняття з квартирного обліку майора ОСОБА_1 .

Зобов`язати житлову комісію Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова поновити ОСОБА_1 разом з членами сім`ї, на квартирному обліку у житловій комісії Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова з 28.03.1999 року.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова в доход держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.(дев`ятсот вісім гривень 00 коп.).

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень).

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, ЄДРПОУ - 07638027, м. Львів, вул. Батуринська, 2.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 03 січня 2022 року.

Суддя О. І. Ковальчук