Справа № 758/6307/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

26 серпня 2021 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Гальчинській А.О.,

за участю: представника позивача - адвоката Цуперяк В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2020 р. позивач ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Позов мотивує тим, що Ѕ ч. вищевказаного будинку перебуває у її приватній власності, на підставі договору дарування від 06.04.1994, який був посвідчений державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 1-1403, та право власності на яку зареєстровано БТІ 17.05.1994 р. в реєстровій книзі за № 14639. На теперішній час у вказаній частині будинку зареєстрований, але не проживає у строк понад 1 рік без поважних причин колишній зять позивача - відповідач ОСОБА_2 . Особисті речі відповідача в будинку відсутні, за надані житлово-комунальні послуги вказана особа не сплачує, у зв`язку з чим позивач несе додаткові фінансові затрати на їх оплату. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням як такий, що не користується ним більш 1 року без поважних причин.

Ухвалою суду від 17.07.2020 р. позов було залишено без руху, з огляду на відсутність сплати судового збору.

Провадження у справі відкрито ухвалою від 16.10.2020 р., після усунення позивачем недоліків, з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Зазначила, що відповідач не проживає у будинку з травня 2015 року.

Відповідач, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи відповідно до вимог закону, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду не надходило, не подавав відзив на позовну заяву, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.223, 280 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Спірним житловим приміщенням є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , частина якого перебуває у приватній власності позивача ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 06.04.1994, який був посвідчений державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 1-1403, та право власності на яку зареєстровано БТІ 17.05.1994 р. в реєстровій книзі за № 14639, копія якого міститься в матеріалах справи.

Судом встановлено, згідно повідомлення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 05.07.2021 р. № 106-4785 - на час розгляду справи, згідно даних Реєстру територіальної громади міста Києва, у будинку зареєстрований, в тому числі, відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач не проживає за місцем реєстрації, що підтверджується актом про непроживання від 01.04.2020 р., копія якого міститься в матеріалах справи.

В ході допиту в судовому засіданні свідка ОСОБА_5 , сусідки позивача також було встановлено відсутність відповідача за місцем реєстрації у строк понад 1 рік, а також відсутність створених йому перешкод у користуванні житлом за місцем реєстрації.

У суду відсутні підстави ставити під сумнів відомості, повідомлені свідком, його покази підтверджуються також і письмовими доказами.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та ЖК України.

За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16).

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідач не є власником будинку чи його частини, не проживає в ньому у строк понад 1 рік без поважних на те причин, та не бере участі в утриманні майна за місцем реєстрації, що порушує права власника, позивача.

В судовому засіданні, згідно поданих копій квитанцій за житлово-комунальні послуги, встановлено, що такі витрати несе позивач самостійно.

При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час без поважних причин не проживає у зазначеному будинку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником будинку перешкод відповідачу у користуванні жилим приміщенням.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, а саме: будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відсутній у даному житловому приміщенні, не має речей у спірному житлі, не бере участі в утриманні майна за місцем реєстрації, чим перешкоджає власнику у здійсненні права користування та розпоряджання будинком.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і зазначення про це у рішенні суду є зайвим.

Відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача.

Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України, ст.3,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст.ст.4, 81,77-83, 89, 95, 258, 263-265, 268, 279, 280-282, 354, 355 ЦПК України, п.15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити в повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Текст рішення складений 26.08.2021 р.

Суддя Н. М. Ларіонова