Справа № 503/1909/20
Провадження № 2/503/128/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Калашнікової Т.О.,

при секретарі Поліковській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом адвоката Бєлова Олега Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Калліфай» про розірвання трудового договору та стягнення невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Бєлов О.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Кодимського районного суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить розірвати трудовий договір, укладений 02.05.2019 року на невизначений строк між ТОВ «Калліфай» та ОСОБА_1 , з підстав, визначених ч.3 ст.38 КЗпП України, а саме за невиконання власником підприємства вимог законодавства про працю та умов трудового договору, що полягає у безпідставній невиплаті заробітної плати позивачу, а також стягнути з ТОВ «Калліфай» на користь ОСОБА_1 заборгованістю по заробітній платі у розмірі 140277 гривень 13 копійок.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 02.05.2019 року на підставі наказу №5-к від 26.04.2019 року позивач був прийнятий на посаду адміністратора бази даних ТОВ «Калліфай» та 02.05.2019 року між ТОВ «Калліфай» та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір на невизначений строк. В подальшому, на підставі наказу №21-к від 01.11.2019 року позивач з 01.11.2019 був переведений з посади адміністратора бази даних на посаду менеджера (управителя) з адміністративної діяльності ТОВ «Калліфай». З 01.07.2020 року на підставі наказу №11-к від 01.07.2020 року ОСОБА_1 був переведений з посади менеджера (управителя) з адміністративної діяльності на посаду начальника відділу телекомунікаційних послуг ТОВ «Калліфай». Наказом ТОВ «Калліфай» №30-К від 08.09.2020 року «Про скорочення штату працівників» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України посаду, яку займав позивач, було скорочено у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці. Відповідно до п.5 вказаного наказу ОСОБА_1 було гарантовано збереження заробітної плати за весь час вимушеного прогулу до моменту звільнення, а саме з 08.09.2020 року по 16.11.2020 року. 08.09.2020 року позивач отримав письмове попередження про звільнення та в той самий день звільнив приміщення підприємства. Разом з тим, ТОВ «Калліфай» не виконав зобов`язання перед позивачем по виплаті йому заробітної плати. Внаслідок чого, ОСОБА_1 отримав на банківську картку за вересень 2020 року лише аванс у розмірі 10072 гривень. З метою отримання заробітної плати, позивач неодноразово звертався до керівництва ТОВ «Калліфай» з вимогою про виплату йому всіх належних виплат, в тому числі, надсилаючи власнику підприємства відповідні заяви засобами поштового та електронного зв`язку. Натомість, як в подальшому з`ясувалось ОСОБА_1 , 18.09.2020 року попередній власник товариства передала компанію новому засновнику ОСОБА_2 12.10.2020 року позивач засобами поштового та електронного зв`язку надіслав на адресу ТОВ «Калліфай» заяву про дострокове розірвання трудового договору від 02.05.2019 року. Однак, поштовий конверт повернувся 07.11.2020 року з відміткою «повертається з причин відсутності адресата за вказаною адресою». Крім того, позивач розмістив об`яву через друковане видання «Одеська реклама» №40 (330) від 07.10.2020 року. Однак, власник ТОВ «Калліфай» жодним чином не відреагував на вжиті позивачем заходи. На підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2020 року до ЄРДР за заявою адвоката Бєлова О.О. (в інтересах ОСОБА_1 ) внесені відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172, ч.1 ст.173 та ч.1 ст.175 КК України. Позивач зазначає, що на день подання цього позову до суду він залишається не звільненим з підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП за скороченням штату чисельності працівників, з ним не здійснений повний розрахунок та не видана трудова книжка із відповідним записом про його звільнення. Це свідчить про те, що трудовий договір не є припиненим та він фактично залишається у трудових відносинах з ТОВ «Калліфай». За таких обставин, позивач вважає, що трудовий договір підлягає розірванню з ініціативи працівника у зв`язку з невиконанням відповідачем вимог ч.1 ст.115 КЗпП України щодо строків виплати заробітної плати у період часу з 16.09.2020 року по 31.12.2020 року. З метою усунення порушень трудових прав він був вимушений звернутись до суду.

Ухвалою судді від 18 грудня 2020 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Відповідачу ТОВ «Калліфай» судом запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позовну заяву та роз`яснено право подати клопотання про розгляд справи в судовому засіданні.

Представник позивача - адвокат Бєлов О.О. у судове засідання не з`явився та надіслав суду заяву, в якій просив проводити судовий розгляд у цивільній справі за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник ТОВ «Калліфай» у судове засідання також не з`явився. У встановлений судом строк відповідач, який згідно поштової кореспонденції відсутній за вказаною у позовній заяві адресою, внаслідок чого, в розумінні положень ч.2 ст.131 ЦПК України, повідомлений про надходження на його адресу поштового відправлення з суду, не надав відзиву на позов та не подав суду жодних клопотань, а тому справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження на підставі поданих позивачем матеріалів, відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України.

Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши, проаналізувавши та оцінивши матеріали справи, суд встановив наступні факти, відповідні їм правовідносини та прийшов до наступного висновку.

Як встановлено судом, 02.05.2019 року на підставі наказу ТОВ «Калліфай» №5-к від 26.04.2019 року за підписом директора ОСОБА_3 позивач був прийнятий на посаду адміністратора бази даних ТОВ «Калліфай» з посадовим окладом згідно штатного розпису, та 02.05.2019 року між ТОВ «Калліфай» та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір. Як вбачається зі змісту положень п.2.1 Розділу 2 «Загальні положення» вказаного договору, за строком дії цей правочин є безстроковим трудовим договором, на підставі якого виникають трудові відносини між працівником та роботодавцем. Крім того, п.6.1 Розділ 6 «Оплата праці працівника» вказаного договору передбачає встановлення працівнику посадового окладу згідно штатного розкладу.

Ці обставини підтверджуються копією наказу №5-к від 26.04.2019 року та копією трудового договору від 02.05.2019 року (а.с.6-8).

Відповідно до наказу ТОВ «Калліфай» №21-к від 01.11.2019 року за підписом директора ОСОБА_3 (а.с.12) позивач з 01.11.2019 року був переведений з посади адміністратора бази даних на посаду менеджера (управителя) з адміністративної діяльності ТОВ «Калліфай», з встановленим посадовим окладом 23170 гривень.

В подальшому, з 01.07.2020 року, на підставі наказу директора ТОВ «Калліфай» ОСОБА_3 №11-к від 01.07.2020 року ОСОБА_1 був переведений з посади менеджера (управителя) з адміністративної діяльності на посаду начальника відділу телекомунікаційних послуг ТОВ «Калліфай», із посадовим окладом 20853 гривень. Ця обставина підтверджується копією наказу №11-К від 01.07.2020 року (а.с.13).

Як вбачається зі змісту наказу ТОВ «Калліфай» №30-К від 08.09.2020 року «Про скорочення штату працівників» за підписом директора ОСОБА_3 (а.с.14) на підставі п.1 ст.40 КЗпП України посади адміністратора бази даних, менеджера (управителя) з адміністративної діяльності та начальника відділу телекомунікаційних послуг, які займав позивач, було скорочено у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці.

Відповідно до п.5 вказаного наказу у зв`язку із зменшенням обсягу виробництва, скороченням штату, необхідністю проведення ремонтних робіт в орендованому офісному приміщенні гарантовано збереження звільненим працівникам, у тому числі ОСОБА_1 , заробітну плату за час вимушеного прогулу до моменту звільнення, з 08.09.2020 року по 16.11.2020 року.

Як вбачається з попередження про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці шляхом скорочення штату (а.с.15) ОСОБА_1 під особистий підпис 08.09.2020 року отримав повідомлення про скорочення займаної їм посади, про відсутність вакантних посад та про його звільнення із посади начальника відділу телекомунікаційних послуг з 16.11.2020 року згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відсутність відзиву на позов із запереченнями відповідача, не розцінюється судом, як визнання позовних вимог та/або обставин, якими вони обґрунтовуються, з огляду на те, що подання заперечень на позов це право, а не обов`язок відповідача. Водночас, цим правом відповідач не скористався та не спростував обставини, викладені в позові та докази, якими вони обґрунтовуються, а тому суд бере їх за основу при вирішенні спору.

Відповідно до положень ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Натомість, в матеріалах цивільної справи відсутні докази, які б свідчили про факт припинення трудового договору з ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (видачі наказу про звільнення та отримання ним копії цього наказу), проведення з позивачем розрахунку з боку роботодавця та видачі йому трудової книжки із відповідним записом про звільнення. Ці обставини вказують на те, що ОСОБА_1 не може вважатися звільненим працівником, а фактично залишається перебувати у трудових відносинах з ТОВ «Калліфай».

Отже, суд вважає, що бездіяльність ТОВ «Калліфай», яка полягає у невчиненні дій по звільненню позивача та проведенні розрахунку з ним у відповідності до вимог п.1 ст.40, 44, 47, 116 КЗпП України, спрямована на порушення конституційних та трудових прав ОСОБА_1 , та свідчить про фактичну відмову власника підприємства звільнити позивача відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, на що останній мав правомірне очікування.

Працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору (ст. 21 Закону «Про оплату праці»).

Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП України.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Крім національного законодавства, право на заробітну плату захищається й Конвенцією про захист заробітної плати № 95, яка ратифікована 31.01.1961 року.

Відповідно до ст. 1 даної Конвенції, метою цієї Конвенції є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата.

Відповідно до ст. 12 Конвенції, заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу.

Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.

Статтею 233 КЗпП України, частина 2, встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України та ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Крім того, частиною 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що право власності, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

У справі «Кечко проти України» ЄСПЛ визнав порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в ситуації, коли заявник в силу спеціальних та чинних на той період часу положень національного законодавства мав виправдані очікування щодо отримання компенсації за невикористані відпустки, але вона йому не була виплачена.

Як вбачається з копії довідки форми ОК-5 від 03.12.2020 року (а.с.21), ОСОБА_1 , перебуваючи в трудових відносинах з ТОВ «Калліфай», не отримав заробітну плату за жовтень, листопад та грудень 2020 року. Крім того, зміст цього письмового доказу вказує на те, що ТОВ «Калліфай» не виплатило позивачеві заробітну плату за вересень 2020 року у повному розмірі.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт порушення ТОВ «Калліфай» вимог законодавства про працю щодо оплати праці та не дотримання строків виплати заробітної плати позивачу ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 22 травня 2013 року (справа № 6-34 цс 13) за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 12.10.2020 року ОСОБА_1 засобами електронного та поштового зв`язку надіслав ТОВ «Калліфай» заяву від 12.10.2020 року з вимогою про розірвання трудового договору від 02.05.2019 року, укладеного між ним та вказаним товариством на невизначений строк, та звільнення його із займаної посади з 26.10.2020 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, з підстав невиконання власником підприємства законодавства про працю та умови трудового договору щодо безпідставної невиплати йому заробітної плати, починаючи з 16.09.2020 року. Ця обставина підтверджується копією заяви, квитанцією про її відправлення засобами поштового зв`язку на адресу ТОВ «Калліфай», а також витягом з електронної пошти позивача розділ «Отправленные» (а.с.18).

Крім того, до Єдиного Реєстру досудових розслідувань внесені відомості про те, що 06.11.2020 року до ЧЧ Приморського ВП у м. Одесі надійшла ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2020 року, справа №522/19255/20, про зобов`язання внесення відомостей до ЄРДР, що викладені у заяві адвоката Бєлова О.О. від 22.10.2020 року, який просить вжити заходи правового характеру до не встановленої особи щодо невиплати заробітної плати ОСОБА_1 . За даним фактом порушене кримінальне провадження №0001470 від 07.11.2020 року. Попередня кваліфікація дій ч.1 ст.175 КК України. (а.с.20).

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем надані всі наявні у нього докази на підтвердження порушення підприємством вимог чинного законодавства в сфері оплати праці, зокрема, це вбачається з довідки за формою ОК-5 від 03.12.2020 року та розрахунку заборгованості по заробітній платі (з урахуванням премій та надбавок та невикористаних днів відпустки) за період часу з 16.09.2020 року по 31.12.2020 року (а.с.21,22), суд приходить до висновку про наявність у позивача підстав для реалізації передбаченого ч.3 ст.38 КЗпП України права на розірвання трудового договору. З огляду на це, суд дійшов до висновку, що трудовий договір від 02.05.2019 року, укладений між ТОВ «Калліфай» та ОСОБА_1 , належить розірвати на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням працівника.

Крім того, у судовому засіданні знайшли своє підтвердження викладені позивачем обставини щодо розміру заборгованості по не виплаченій ОСОБА_1 заробітній платі в розмірі 140 277 гривень 13 копійок (без вирахування податків та зборів), який відповідно до розрахунку заборгованості по заробітній платі (з урахуванням премій та надбавок та невикористаних днів відпустки) ОСОБА_1 за період часу з 16.09.2020 року по 31.12.2020 року вираховувався позивачем, виходячи з відомостей, вказаних у довідці за формою ОК-5 від 03.12.2020 року, та за відсутності інших належних та допустимих доказів, і з врахуванням тієї обставини, що відповідач не скористався правом подання відзиву на позов із запереченнями та не спростував обставини, викладені в позові та докази, якими вони обґрунтовуються, суд бере за основу при вирішенні спору в цій частині.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з ТОВ «Калліфай» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період часу з 16.09.2020 року по 31.12.2020 року у розмірі 140 277 гривень 13 копійок підлягають до задоволення.

В силу ч.6 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позивач звільнений від їх сплати у відповідності до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги адвоката Бєлова Олега Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Калліфай» про розірвання трудового договору та стягнення невиплаченої заробітної плати, - задовольнити повністю.

Трудовий договір, укладений в м. Одесі 02 травня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальність «Калліфай» (ІК 42331927) в особі директора Гуськова Олега Миколайовича, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , - розірвати на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (з підстав невиконання власником підприємства законодавства про працю та умов трудового договору в частині оплати праці), за власним бажанням працівника.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Калліфай», , місце знаходження: с. Загнітків, Кодимський район, Одеська область, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , заборгованість із заробітної плати, з врахуванням компенсації за невикористані відпустки, у загальному розмірі 140 277 (сто сорок тисяч двісті сімдесят сім) гривень 13 копійок, без урахування обов`язкових податків та зборів, за період часу з 16.09.2020 року по 31.12.2020 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Калліфай», , місце знаходження: с. Загнітків, Кодимський район, Одеська область на користь держави судовий збір в розмірі 2243 (дві тисячі двісті сорок три) гривень 57 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду, через Кодимський районний суд Одеської області, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Суддя

Кодимського районного суду Т.О.Калашнікова