Справа № 276/1958/20
Провадження по справі №2/276/66/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року смт. Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді: Бобра Д.О.,

за участю секретаря судового засідання: Свиридок А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні з повідомлення (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з даним позовом вказуючи, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 . В даній квартирі разом з нею зареєстрований ОСОБА_2 , її дочка - ОСОБА_3 та її син - ОСОБА_4 . Дана квартира була нею успадкована після смерті ОСОБА_5 . Державним нотаріусом Володарсько - Волинської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину і відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав, вона є власником 1/1 частки квартири АДРЕСА_1 . З відповідачем вони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Володарсько - Волинського районного суду від 02.10.2020 року було розірвано. Більше 2 років відповідач за місцем проживання відсутній, комунальні послуги не сплачує та не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. Позивач вважає, що відповідач втратив право користування вказаним житлом, у зв`язку з тривалою відсутністю його за місцем реєстрації.

Позивач просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 27.01.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідач з лютого 2019 року в квартирі АДРЕСА_1 не проживає, реєстрація відповідача в її квартирі перешкоджає в оформленні субсидій, сама квартира є однокімнатною, в якій разом з нею проживають син та дочка, комунальні платежі оплачуються виключно нею. Зазначила, що відповідач проживає з іншою жінкою в с. Гулянці Коростенського району, речі відповідача вона висилала новою поштою, будь-яких документів відповідача у себе не тримає. Просила позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити та пояснив, що не проживає у спірній квартирі близько 2 років, так як позивач забрала у нього ключі та не допускає його до квартири, з квартири він не забрав усі речі та документи. Спочатку проживав у своїх батьків в с. Чижівка Новоград-Волинського району, а з травня 2020 року проживає у вагончику за місцем роботи в будівельній компанії «Атлантбуд».

У подальшому зазначив, що випишеться із спірної квартири тільки після повернення позивачкою всіх речей і документів

Заслухавши сторін та свідка ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину від 13.12.2010 ОСОБА_1 прийняла у спадок після смерті ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , що складається з однієї кімнати та службових приміщень загальною площею 35,6 кв.м та житловою площею 17,1 кв.м.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №28619348 від 10.01.2011 року ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 .

Із копії рішення Володарсько - Волинського районного суду від 02.10.2020 року слідує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвали шлюб 02.10.2020 року.

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні №1634-1 від 19.12.2020 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , її дочка та син, а також колишній чоловік ОСОБА_2 .

Відповідно до акту №129 від 09.12.2020 року та довідки виконкому Хорошівської селищної ради №1652-1 від 09.12.2020 року, в квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , її дочка та син.

Із копії паспорта серії НОМЕР_1 слідує, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що проживає в АДРЕСА_3 та є сусідкою сторін. Їй відомо, що сторони розлучилися та більше року не проживають разом, у квартирі АДРЕСА_1 проживає позивач з дітьми, де на даний час проживає відповідач їй не відомо. З приводу сварок між сторонами, у тому числі щодо неповернення речей їй нічого не відомо.

Стаття 317 ЦК України вказує, що право власності являє собою право користування, володіння та розпорядження майном.

Також відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 387 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а захист права власності забезпечується державою.

Забезпечуючи гарантії захисту права власності, законодавець надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зі ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини, розпоряджатися житлом на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Крім того відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Члени сім`ї власника житлового приміщення мають право на проживання з власником та користування житловим приміщенням на підставі сервітуту. Сервітут - це договір на обмежене користування, а обмеження щодо користування житлом встановлюються законом. Законодавство пов`язує такий сервітут зі спільним веденням господарства членами однієї сім`ї при умові, що його ведення не можливе без спільного проживання членів сім`ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа №734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».

Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Веховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Із досліджених матеріалів справи та пояснень сторін та показів свідка слідує, що спір з приводу користування квартирою виник між колишнім подружжя, одному з яких - ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 , належить на праві особистої приватної власності, яку вона отримала у спадок, а інший з подружжя ОСОБА_2 вселився до вказаної квартири, як член сім`ї власника і продовжує бути в ній зареєстрований і після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 та припинення сімейних відносин.

Відмову відповідача у добровільному порядку знятися з реєстрації суд вважає порушенням права власника - ОСОБА_1 щодо вільного розпорядження своєю власністю.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

У п. 36 рішення від 18.11.2004 року в справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , хоча і зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , однак не проживає в ньому з лютого 2019 року, не є членом сім`ї власника житла, не веде в ньому господарства, поважних причин непроживання чи доказів щодо чинення йому перешкод у користуванні таким житлом відповідачем суду не надано, що є істотними обставинами та підставою для припинення сервітуту користування чужим житлом на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Судом встановлено, що квартира позивача за адресою АДРЕСА_4 є однокімнатною та належить позивачу на праві особистої приватної власності, яку вона отримала у спадок. Разом з позивачем в квартирі проживають її син та дочка. У вказаній квартирі також зареєстрований відповідач, який більше двох років в ній не проживає, платежі за комунальні послуги та електроенергію не сплачує, не бере участі у дрібних ремонтах та в належному утриманні квартири. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюб розірвали 02.10.2020 року, спільне господарство з відповідачем не ведеться, однак реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу у вільному розпорядженні свою власністю, у тому числі щодо оформлення соціальних допомог, субсидій тощо.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач в судовому засіданні не довів і не подав доказів на підтвердження своїх доводів про те, що вищевказану квартиру він добудував, що його колишня дружина забрала в нього ключі і не допускала його до житла та після розлучення його документи не повернула, також не надано доказів, що він протягом двох років намагався проживати у даній квартирі, про що свідчить відсутність заяв до поліції чи інших уповноважених органів влади та позову до суду про усунення перешкод в користуванні житлом або отриманні речей із житла, як і не надав інших доказів, зокрема, проживання у будівельному вагончику за місцем роботи.

При цьому суд вважає доводи відповідача щодо неповернення, як на його думку, всіх речей і документів позивачем як беззаперечну підставу для наявності у нього права на проживання у спірному житлі такими, що суперечать вимогам ст.ст. 321, 387, 406 ЦК України та порушують права позивача на мирне володіння своїм майном і можуть бути предметом окремого розгляду за його відповідною заявою.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідачне являється членом сім`ї позивача, більше двох років не проживає в спірній квартирі, не веде нарівні із позивачем, як власником квартири, спільне господарство, фактично втратив інтерес до спірного житла, в добровільному порядку не бажає знятися з реєстрації за вказаною адресою, що є порушенням права власника квартири вільно розпоряджатися своєю власністю, сторони не є подружжям, а спірна квартира є однокімнатною та з урахуванням балансу інтересів сторін, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком та задовольняє позов повністю. При цьому судом врахована правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 141, 259, 263-268 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 383, 391, 405, 406 Цивільного кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Повний текст рішення виготовлено 24.03.2021 року.

Суддя Д.О. Бобер