АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2021 року

м. Чернівці

справа № 713/1608/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар Петранюк Ю.Т.

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 червня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Осокін А.Л.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Позивач просив стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») на його користь:

- 2 594 514 гривень пені за неповернення депозитних коштів за період з 27 вересня 2019 року по 27 серпня 2020 року;

- 268 доларів США 80 центів річних на суму неповернутого депозиту за період з 27 вересня 2019 року по 27 серпня 2020 року;

- 3225 доларів США відсотків за депозитним договором за період з 27 вересня 2019 року по 27 серпня 2020 року.

Посилався на те, що 18 жовтня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений депозитний договір №SAMDN503 та відкрито особистий рахунок по вкладу.

За умовами вказаного договору за користування коштами позивача відповідач зобов`язаний був сплачувати проценти у розмірі 9 відсотків на рік. Договір був укладений терміном на 12 місяців. За умовами договору, якщо до закінчення терміну дії договору позивач не звертався за припиненням такого, його дія продовжувалася на наступний термін.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 січня 2015 року у справі №713/1187/14-ц стягнуто з AT КБ «ПриватБанк» на користь позивача 10 000 доларів США за вказаним депозитним договором, яке відповідачем не виконувалось тривалий час.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у цивільній справі №713/1745/20 стягнуто з відповідача на користь позивача три відсотки річних, пеню та відсотки за договором банківського вкладу по вказаному депозитному договору за період до 26 вересня 2019 року включно.

Позивач вважав, що він має право на стягнення з відповідача на свою користь пені, трьох відсотків річних та відсотків за депозитним договором за період з 27 вересня 2019 року по 27 серпня 2020 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 по договору депозиту №SAMDN503 за період з 27 вересня 2019 року по 27 серпня 2020 року відсотки в сумі 0,92 долара США, пеню в сумі 2 594 514 гривень 51 копійок, три проценти річних відповідно до статті 625 ЦПК України в сумі 268 доларів США 80 центів.

В решті позову відмовлено.

Суд виходив з того, що оскільки рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 квітня 2016 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 23 червня 2016 року, стягнуто відсотки за договором банківського вкладу за період з 18 березня 2013 року по 10 березня 2016 року в сумі 30 317 гривень 22 копійки, та рішенням Вижницького районного суду від 13 березня 2020 року у справі №713/1745/19, яке змінено постановою Чернівецького апеляційного суду від 6 травня 2020 року, стягнуто відсотки за договором за період з 11 березня 2016 року по 26 вересня 2019 року в сумі 117 доларів США 46 центів, у цій справі підлягають стягненню відсотки за період з 27 вересня 2019 року по 27 серпня 2020 року в сумі 0,92 долара США

Позивач за період з 27 вересня 2019 року по 27 серпня 2020 року має право на пеню в розмірі одного процента річного за кожен день прострочення.

Вимоги про стягнення пені та трьох процентів річних заявлені у зв`язку з невиконання відповідачем своїх обов`язків в межах строку позовної давності після ухвалення рішення суду, тому суд вважав, що ці вимоги відповідають закону та є обґрунтованими.

Відповідач не заявив клопотання про зменшення пені. Стягнення пені саме за період 336 днів до моменту звернення до суду буде відповідати основоположним принципам цивільного права принципам справедливості та розумності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що судом першої інстанції не враховано, що позивач за весь час після ухвалення судового рішення про стягнення з банку коштів за договором банківського вкладу не звертався до відповідача з заявою про виплату коштів та не надавав реквізитів для перерахунку коштів.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 січня 2015 року виконано АТ КБ «ПриватБанк» у примусовому порядку, шляхом безакцептного списання грошових коштів з кореспондентського рахунку банку у Національному банку України 19 листопада 2019 року, про що було відомо позивачу, тому стягнення пені по 27 серпня 2020 року є незаконним.

Судом першої інстанції безпідставно не застосовано положень статті 551 ЦК України, що призвело до стягнення неустойки в розмірі, який суперечить засадам розумності та справедливості. Судом не встановлено баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки та оцінкою дійсного розміру збитків, заподіяних в результаті конкретного правопорушення з врахуванням істотних обставин.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу.

Позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилався на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення за період з 27 вересня 2019 року по 27 серпня 2020 року відсотків в сумі 0,92 долара США, пені в сумі 2 594 514 гривень 51 копійок та трьох процентів річних в сумі 268 доларів США 80 центів.

АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язаний виконувати судове рішення незалежно від наявності виконавчого провадження або наявності звернення стягувача до боржника про виконання такого рішення.

Подане відповідачем платіжне доручення від 29 листопада 2019 року не є доказом виконання зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» щодо повернення коштів за депозитним договором.

Суд першої інстанції здійснив правильний розрахунок пені за несвоєчасне повернення коштів за депозитним договором.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

18 жовтня 2010 року ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали договір банківського вкладу. Відповідно до його умов позивач вніс на депозитний рахунок банку кошти в сумі 10 000 доларів США з процентною ставкою 9 відсотків річних строком на 12 місяців (а.с.4).

9 квітня 2014 року позивач звернувся до банку з заявою про розірвання договору депозиту від 18 жовтня 2010 року та повернення належних йому коштів та відсотків відповідно до умов цього договору (а.с.5).

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 січня 2015 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 10 000 доларів США, що еквівалентно 159 500 гривень (а.с.6-7).

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 19 листопада 2015 року рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 січня 2015 року залишено без змін (а.с.8-9).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 19 листопада 2015 року залишено без змін.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 квітня 2016 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за договором банківського вкладу від 18 жовтня 2010 року в сумі 2 677 доларів США 50 центів, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 892 долари США.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 23 червня 2016 року рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 квітня 2016 року змінено. Визначено до стягнення відсотки за користування неповернутими грошовими коштами внесеними позивачем згідно договору банківського вкладу в сумі 30 317 гривень 22 копійки та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання в сумі 1 743 гривні 24 копійки. В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 липня 2017 року рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 квітня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 23 червня 2016 року залишено без змін.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 березня 2020 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за депозитним договором №SAMDN1503 від 18 жовтня 2010 року за період з 11 березня 2016 року по 3 травня 2017 роки в сумі 114 долари США 52 центи, за період з 4 травня 2017 року по 26 вересня 2019 року 2 долари США 40 центів, а всього 116 доларів США 92 центи.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 6 травня 2020 року рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 березня 2020 року скасовано та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за договором банківського вкладу за період з 11 березня 2016 року по 26 вересня 2019 року в сумі 117 доларів США 46 центів, три проценти річних за період з 27 вересня 2016 року по 26 вересня 2019 року в сумі 886 доларів США 57 центів, пеню за період з 27 вересня 2018 року по 26 вересня 2019 року за прострочення грошового зобов`язання з повернення коштів відповідно до умов договору банківського вкладу в сумі 651 гривня 24 копійки.

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2020 рокуу відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення інфляційних витрат, пені, відсотків за неповернення депозитних коштів за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Чернівецького апеляційного суду від 6 травня 2020 року відмовлено.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Щодо вимоги про стягнення пені

Суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач має право на пеню, яка передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, Законами України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»від 12 липня 2001 року, № 2664-III (далі Закон № 2664-III), «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року, № 2121-III (далі Закон № 2121-ІІІ), «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, № 1023-XII (далі Закону № 1023-XII).

Згідно з преамбулою Закону № 2664-III у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.

Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. статті 7 Закону № 2346-ІІІ вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.

У статті 2 Закону № 2121-ІІІ вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У частинах першій, другій статті 47 Закону № 2121-ІІІ визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

У пункті 1 частини третьої статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до положень частини першої статті 1 Закону № 2664-III фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5);споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 2664-III фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.

За частиною другою статті 4 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті. Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється.

Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).

Відповідно до преамбули Закону № 1023-XII він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі № 1023-XII не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 Закону № 1023-ХІІ визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом № 1023-ХІІ врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною другою статті 1060 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

9 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з заявою про розірвання договору банківського вкладу від 18 жовтня 2010 року, яка була отримана банком в той же день. Отже, такий договір вважається розірваним з даного часу.

Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, тобто з моменту розірвання договору на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.

З огляду на вказане рішення суду в частині стягнення пені підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 9 листопада 2021 року у справі №320/5115/17, Верховний Суд виклав у постанові від 21 грудня 2021 року у справі №369/7118/18.

Щодо вимоги про стягнення процентів за договором банківського вкладу

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про стягнення процентів з відповідача на користь позивача з розрахунку ставки таких процентів 0,01 процент річний за період з 27 вересня 2019 року по 27 серпня 2020 року.

Як встановлено вище між сторонами справи існували зобов`язальні правовідносини з договору банківського вкладу.

З договору банківського вкладу від 18 жовтня 2010 року вбачається, що в ньому встановлено процентну ставку в розмірі 9 відсотків річних (а.с.4).

Протоколом Комітету управління активами і пасивами від 25 квітня 2017 року встановлена відсоткова ставка по вкладах «до запитання» з 04 травня 2017 року - 0,01% річних.

Апеляційний суд вважає, що вказані вище умови поширюються лише на діючі договори.

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Тобто після розірвання договору його умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

Як встановлено вище, договір банківського вкладу від 18 жовтня 2010 року є розірваним.

Судом першої інстанції не враховано, що виплата процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

Після розірвання договорів банківського вкладу проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються.

Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після припинення договору вкладу, не застосовуються.

Суд першої помилково стягнув проценти за ставкою в розмірі 0,01 %, що встановлена по вкладах «до запитання» відповідно до вимог статті 1070 ЦК України.

З наведених підстав судове рішення підлягає скасуванню в частині стягнення процентів за користування вкладом за вказаний у позові період з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові 9 листопада 2021 року у справі №320/5115/17.

Щодо вимоги про стягнення трьох процентів річних відповідно до правил статті 625 ЦК України

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення трьох відсотків річних за період з 27 вересня 2019 року по 27 серпня 2020 року.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Суд першої інстанції зробив правильний розрахунок трьох відсотків річних за період з 27 вересня 2019 року по 27 серпня 2020 року та визначив їх розмір в сумі 276 доларів 16 центів, та враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу стягнув суму 268 доларів 80 центів.

Щодо інших аргументів апеляційної скарги

Не заслуговує на увагу аргумент апеляційної скарги щодо неможливості виконати рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 січня 2015 року у зв`язку з тим, що позивач не звертався до відповідача з заявою про виплату коштів.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно стаття 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Наведене свідчить, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна вчинити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статті 8 Конституції принципу верховенства права.

В матеріалах справи відсутні докази щодо добровільного виконання АТ КБ «ПриватБанк» свого обов`язку щодо виконання судового рішення. Обов`язок звернення позивача до відповідача щодо виконання судового рішення не передбачений чинним законодавством.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені за прострочення грошового зобов`язання з повернення коштів відповідно до умов договору банківського вкладу, стягненняпроцентів за договором банківського вкладу ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

В решті рішення слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову на загальну суму 7316 гривень 74 копійки, що становить 0,27 процентів від ціни позову (2 689 615 гривень 75 копійок).

Згідно підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, № 3674-VI (далі - Закону) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем підлягав сплаті судовий збір, виходячи із ставки 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, № 1023-XII споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

За подання до суду позовної заяви підлягав сплаті судовий збір в сумі 10 510 гривень.

Отже, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 28 гривень 38 копійок (10510/100х0,27=28,38)

З платіжних доручень від 14 липня та 27 липня 2021 року вбачається, що відповідач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 15 765 гривень.

АТ КБ «ПриватБанк» слід компенсувати за рахунок держави сплачений ним судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в сумі 15 722 гривні 43 копійки (15 765/100х99,73=15722,43).

Згідно частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з Державного бюджету України на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути витрати зі сплати судового збору в сумі 15 694 гривні 5 копійок, який ним був сплачений за подання до суду апеляційної скарги, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (15722,43-28,38=15694,05).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 червня 2021 року в частині стягнення пені за прострочення грошового зобов`язання з повернення коштів відповідно до умов договору банківського вкладу, стягненняпроцентів за договором банківського вкладу скасувати.

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені за прострочення грошового зобов`язання з повернення коштів відповідно до умов договору банківського вкладу, стягненняпроцентів за договором банківського вкладу відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витрати зі сплати судового збору в сумі 15 694 (п`ятнадцять тисяч шістсот дев`яносто чотири) гривні 5 копійок, який ним був сплачений за подання до суду апеляційної скарги, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 грудня 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді І.М. Кулянда

І.Б. Перепелюк