Справа № 466/688/21 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/811/2681/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:56
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Симця В.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 16 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в кінцевій редакції позовних вимог якого просив стягнути зі згаданого відповідача на користь позивача 135 259 грн., з яких:

-43 278 грн. - 3 % річних за користування чужими грошовими коштами в період з 25.02.2020 року по 01.05.2021 року;

-91 981 грн. 28 коп. - інфляційні втрати від знецінення грошових коштів за період з 25.02.2020 року по 01.05.2021 року,

а також 7 600 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що постановою Львівського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року ухвалено стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача 1 221 697 грн., однак до цього часу рішення суду відповідачем не виконано (а.с. 2).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, визначеного постановою Львівського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року, 135 259 грн., з яких: 3 % річних за користування чужими грошовими коштами в період з 25.02.2020 року по 01.05.2021 року, що складає 43 278 грн. (1 221 697 х 3 % х 431 день), інфляційні втрати від знецінення грошових коштів у період з 25.02.2020 року по 01.05.2021 року, що складає 91 981 грн. 28 коп., а також витрати на правову допомогу у розмірі 7 600 грн.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 61-63).

Дане рішення оскаржив представник відповідача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вважає, що «рішення суду, на яке посилається позивач, не є рішенням зобов`язального характеру щодо відповідача, а вказане рішення полягає у стягненні коштів з відповідача на користь позивача, для виконання якого встановлено порядок, передбачений нормами спеціального Закону України «Про виконавче провадження».

Вважає, що «оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України)».

Вважає безпідставним стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 7 600 грн., «оскільки такі не підтверджені достатніми та допустимими доказами» (а.с. 69-72).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма учасниками справи те, що постановою Львівського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року (яка залишається у законній силі) ухвалено стягнути з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_3 1 221 697 грн. (а.с. 4-5) і постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у місті Львові від 03 квітня 2020 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 згаданої суми боргу (а.с. 13).

За змістом статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх (зокрема) громадян і невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідачем ОСОБА_2 жодних доказів про виконання ним вищезгаданої постанови Львівського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року до суду подано не було.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або прострочення його виконання.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція знайшла своє відображення у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18), від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц та (у відповідності до частини 4 статті 263 ЦПК України) є обов`язковою при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

За вищенаведеного доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що «оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України)», до уваги прийматися не можуть.

Розрахунки позивача 3 % річних та інфляційних втрат від знецінення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, відповідачем відповідними розрахунками не спростовано.

ЦПК України також встановлено, що:

- судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать (зокрема) витрати на професійну правничу допомогу (частина 3 статті 133);

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини 1-2 статті 137);

- суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);

- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137).

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги (або обов`язку такої оплати; п.1 ч.2 статті 137 ЦПК).

Позивачем (який є особою з інвалідністю першої групи Б безтерміново та потребує постійного сторонньої допомоги та догляду; а.с. 6) в обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача на його користь понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 600 грн. було подано до місцевого суду Угоду з адвокатом Жаровським К.К. про правничу допомогу та ордер останнього на надання правової допомоги,а також розрахунок витрат на правничу допомогу і квитанцію від згаданого адвоката про отримання останнім від ОСОБА_3 7 600 грн. за надання правничої допомоги (а.с. 44, 45, 57).

Як вбачається з протоколів судових засідань по даній справі від 22.04.2021 року, від 07.05.2021 року та від 16.06.2021 року, в цих судових засіданнях приймав участь вищезгаданий адвокат Жаровський К.К. (а.с. 46-47, 52-54, 58-59).

В той же час, матеріали справи не містять клопотання сторони відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, або доводів про неспівмірність цих витрат, що (відповідно до приписів частини п`ятої статті 137 ЦПК України) унеможливлювало вирішення судом з власної ініціативи питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу.

За вищенаведених обставин в їх сукупності доводи апеляційної скарги пробезпідставність стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 7 600 грн. також до уваги прийматися не можуть.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2021 року - 2 270, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення коштів за порушення грошового зобов`язання.

Ціна позову у цій справі складає 135 259 грн., яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270, 00 грн. х 100 = 227 000, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 135 259 грн., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ч.3 п.2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 16 червня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 30 грудня 2021 року.

Головуючий: Цяцяк Р. П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.