Справа № 125/457/21
Провадження № 22-ц/801/2518/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Єрмічова В. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2021 рокуСправа № 125/457/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Якименко М.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Барського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року, ухвалене суддею Єрмічовою В.В., повне рішення суду складено 29 вересня 2021 року, в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

встановив:

У березні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 12.01.2011 у розмірі 50 398,16 грн.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписала заяву №б/н від 12.01.2011.

Відповідачка підтвердила свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У порушення умов кредитного договору, у відповідачки станом на 03.03.2021 виникла заборгованість у загальному розмірі 50 398,16 грн, яка складається з наступного: 17 000 грн заборгованість за тілом кредиту; 33 398,16 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідачем було підписано анкету-заяву та довідку про умови кредитування, що свідчить про обізнаність позичальника з умовами кредитування; відповідач користувалася картами, отримувала кредитні кошти та користувалася ними; позиція ВС у справі №342/180/17 не може бути застосована, оскільки відповідач в тій справі заперечував погоджені між сторонами умови договору; судом безпідставно відмовлено в стягненні відсотків.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані кошти в добровільному порядку відповідачем ОСОБА_1 повернуті АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі. Також судом зазначено, що між сторонами не було погоджено умови щодо сплати відсотків та вони не є складовою частиною кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.01.2011 між та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.9).

ОСОБА_1 на підставі підписаного кредитного договору б/н було видано кредитні картки № НОМЕР_1 від 12.01.2011 з терміном дії до листопада 2014 року; №766974 від 01.11.2013 з терміном дії до серпня 2016 року; №342681 від 01.11.2013 з терміном дії до серпня 2017 року; №519947 від 26 вересня 2017 року з терміном дії до липня 2021 року (а.с.58).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 за договором б/н, 01.11.2013 ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт у розмірі 15 700 грн, який змінювався в подальшому банком (13.11.2013 - 17 000 гривень). 10.01.2020 кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн (а.с.57).

Відповідно до наданого банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №б/н від 12.01.2011 станом на 03.03.2021 становить 50 398,16 грн: 17 000 грн заборгованість за тілом кредиту; 33 398,16 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н за період з 01 листопада 2013 року до 03 березня 2021 року відповідачем ОСОБА_1 фактично сплачено 21 371 грн 78 коп. (а.с. 51-56), однак, в розрахунку не відображено період з дня укладення договору, тобто з 12 січня 2011 року до 01 листопада 2013 року, в який, згідно виписки по рахунку ОСОБА_1 , здійснювались банківські операції (а.с. 42-50).

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідно до виписки за кредитним договором № б/н за період з 12 січня 2011 року до 01 листопада 2020 року ОСОБА_1 фактично внесено коштів у розмірі 31 992 грн 98 коп., в той час як отримано 29 936 грн 51 коп. (а.с. 42-50).

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля. Перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому Друга сторона не може запропоновувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У заяві позичальника від 12.01.2011 процентна ставка не зазначена.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку заборгованості, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та на Витяг з Тарифів.

Кожний вид пільгової картки передбачає пільговий період, базову процентну ставку на місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів.

Наведені Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, витяг з Тарифів обслуговування позичальником не підписані.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розумів відповідач, був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

У постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 зроблено висновок про те, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Не беруться до уваги твердження апелянта про неможливість застосування висновку ВП ВС у справі №342/180/17, оскільки в даному випадку відповідачка також у поданому на позовну заяву відзиві заперечувала щодо погодження між сторонами умов щодо сплати процентів.

Посилання апелянта на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» не беруться до уваги, оскільки, по-перше, даною довідкою позивач не обґрунтовував підстави позову, по-друге, ухвалою Вінницького апеляційного суду відмовлено в задоволенні клопотання апелянта про прийняття вказаного доказу через ненадання даної довідки до суду першої інстанції.

За наведених обставин висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за відсотками через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 12.01.2011 є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту зважаючи на те, що як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 на погашення заборгованості за кредитним договором було внесено більшу суму (31 992,98 грн), ніж отримано (29 936,51 грн), що перевищує суму заборгованості за тілом кредиту (17 000 грн).

Вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості та випискою по картковому рахунку, які були дослідженні судом першої інстанції.

Цей висновок банком в апеляційній скарзі не спростований.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта з приводу черговості зарахування коштів, встановленої ст. 534 ЦК України (у другу чергу сплачуються проценти і неустойка, основна сума боргу сплачується в третю чергу), зважаючи на відсутність обов`язку відповідача по сплаті процентів за користування кредитними коштам.

Не береться до уваги також посилання апелянта на ряд постанов Верховного Суду, оскільки, по-перше, апелянт не зазначає, які саме висновки суду першої інстанції вони спростовують, по-друге, вказані постанови не проектуються на обставини справи, яка переглядається апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

М.М. Якименко