ПОСТАНОВА

іменем України

25 лютого 2021 року м. Кропивницький

справа № 399/199/20

провадження № 22-ц/4809/146/21

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Письменного О.А., Черненка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Вишнівцівська сільська рада,

особа, яка не приймала участь у справі - ОСОБА_2 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2020 року у складі судді Шуліки О.О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Вишнівцівської сільької ради про визнання права власності у порядку набувальної давності.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його сестра - ОСОБА_3 , він є єдиним її спадкоємцем за законом. Після сестри залишилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому вона проживала з 2007 року. Після смерті сестри позивач звернувся до Онуфрївської державної нотаріальної контори із заявою про оформлення спадкових прав на нерухоме майно, але йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у ОСОБА_3 відсутній правовстановлюючий документ на дане майно. Разом з тим ОСОБА_3 надбала вказане домоволодіння на підставі розписки, в якій вона передала за продаж будинку ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 1500 грн. Розписка була посвідчена 01 серпня 2007 року секретарем Вишнівцівської сільської ради ОСОБА_5 та зареєстрована в реєстрі за №15, стягнуто за виконання зазначених дій державне мито у розмірі 5,10 грн. ОСОБА_3 вважала, що даний документ підтверджує її право власності на будинок, тому до своєї смерті опікувалась цим будинком як своїм власним.

Позивач зазначив, що у разі, якщо у його сестри не було оформлене належним чином право власності, то власника цього будинку не існує, були тільки відомості, що люди, які проживали в цьому будинку до його сестри, вже всі померли. Але при підготовці для звернення до суду позивач з довідки Світловодського МБТІ дізнався, що дане домоволодіння належить ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто вже більше 22 років тому. Після його смерті спадкоємців не було, в будинку проживала його співмешканка ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка і продала будинок також за розпискою від 30 грудня 2006 року ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивач посилався на те, що з серпня 2007 року, тобто з часу передачі грошових коштів за домоволодіння ОСОБА_4 , як добросовісний набувач його сестра відкрито та безперервно володіла цим майном, як власник. У 2015 році, тобто за рік до смерті, вона стала себе погано почувати, розвинулась важка хвороба і позивач весь період до смерті за нею доглядав, саме з того часу на себе взяв і тягар утримання домоволодіння АДРЕСА_1 , а після смерті і до сьогодні продовжує відкрито як спадкоємець володіти цим майном. Давність свого володіння обґрунтовує приєднанням до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла його сестра, чиїм спадкоємцем він є. Оскільки нотаріусом було відмовлено в оформленні спадкових прав із-за відсутності у спадкодавця правовстановлюючого документу, а нерухоме майно передавалося від людей, які не мали законного права на його продаж і оформлювалась передача грошових коштів за майно шляхом написання розписок, тому у позивача відсутній титул для володіння та набуття права власності будь-яким іншим законним способом, ніж через звернення до суду з відповідним позовом.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати право власності в порядку набувальної давності на домоволодіння, що складається з житлового будинку та сараю і розташоване за адресою по АДРЕСА_1 за ним, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2020 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на домоволодіння, 1918 року забудови, що складається з одноповерхового житлового будинку літ. «А», сіней 9,6 кв.м, коридору 4,2 кв.м, кухні 11,2 кв.м, жилої кімнати 15.3 кв.м та сараю літ «Б» 25,3 кв.м і розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку набувальної давності. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 , який не приймав участі у справі, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

ОСОБА_1 направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2020 рокузалишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення (а.с.160-165). Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача адвокат Старікова Н.О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач свого представника у судове засідання апеляційного суду не направив. Про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином.

Колегія суддів постановила ухвалу про слухання справи у відсутності сторони відповідача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з таких підстав.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі на підставі свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння від 20 грудня 1989 року власником нерухомого майна по АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.8).

Згідно з технічним паспортом від 10 січня 1990 року нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , 1918 року забудови, складається з одноповерхового будинку літ. «А» сіней 9,6 кв.м, коридору 4,2 кв.м, кухні 11,2 кв.м, жилої кімнати 15.3 кв.м та сараю літ «Б» 25,3 кв.м (а.с.9-10).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану від 29 липня 2020 року №9 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Згідно з розпискою від 01 серпня 2007 року, посвідченою секретарем Вишнівцівської сільської ради Слабкою Світланою Михайлівною та зареєстрованою в реєстрі за №15, ОСОБА_3 купила домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 (а.с.14).

Відповідно до архівної довідки від 27 листопада 2018 року №1469, виданої Світловодським міжміським бюро технічної інвентаризації Кіровоградської обласної ради Міністерства з питань житлово-комунального господарства України за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 не зареєстровано, станом на 01 січня 2013 року право власності на вищевказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва на право особистої власності, виданого Вишнівцівською сільською радою Онуфріївського району Кіровоградської області на підставі рішення Онуфріївського райвиконкому від 20.12.1989 року №393 (а.с.13).

Як убачається зі свідоцтва про смерть від 02 вересня 2016 року серії НОМЕР_2 , виданого Виконавчим комітетом Вишнівцівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.91).

Відповідно до повідомлення Онуфріївської державної нотаріальної контори від 15 листопада 2018 року №1115/01-16 після померлої заведена спадкова справа №26 за 2017 рік, згідно спадкової справи спадкоємцем є брат померлої - позивач ОСОБА_1 (а.с.16).

Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 листопада 2018 року нотаріус Онуфріївської державної нотаріальної контори, вивчивши документи, подані ОСОБА_1 , відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказане нерухоме майно у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на нерухоме майно та його державної реєстрації (а.с.17).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у позивача є підстави для визнання за ним права власності в порядку набувальної давності.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з такого.

Відповідно до частин першої та другої ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого правового висновку дійшла велика палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Апеляційним судом встановлено, що згідно з розпискою від 01 серпня 2007 року, посвідченою секретарем Вишнівцівської сільської ради Слабкою Світланою Михайлівною та зареєстрованою в реєстрі за №15, ОСОБА_3 купила домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 (а.с.174). Позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину шляхом подання заяви про її прийняття до нотаріальної контори.

Отже зазначена обставина, а саме придбання будинку шляхом сплати за нього певних коштів, виключає можливість визнання права власності на домоволодіння за позивачем за набувальною давністю у порядку, передбаченому ст.344 ЦК України.

Також встановлено, що 17 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Вишнівцівської сільської ради із заявою, у якій просила вилучити у неї земельну ділянку у розмірі 0,65 га, у тому числі 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови Вишнівцівської сільської ради 0,40 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 (а.с.125).

Відповідно до пункту 1 виписки з рішення Вишнівцівської сільської ради від 20 квітня 2017 року №132 десятої сесії сьомого скликання сільська рада вирішила надати ОСОБА_8 земельну ділянку в користування загальною площею 0,65 га, у тому числі 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови та 0,40 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за адресою: АДРЕСА_2 , в тимчасове користування на 1 рік (а.с.127).

Згідно з пунктом 1 виписки з рішення Вишнівцівської сільської ради від 03 жовтня 2017 року №152 дванадцятої сесії сьомого скликання сільська рада вирішила надати ОСОБА_8 земельну ділянку в користування загальною площею 0,65 га, в тому числі 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови та 0,40 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за адресою: АДРЕСА_2 , до виявлення спадкоємців (а.с.126).

Довідкою Онуфріївської селищної ради Олександрійського району від 15.02.2021 року №227 зазначено, що земельна ділянка, надана громадянину ОСОБА_2 відповідно до рішення Вишнівцівської сільської ради від 03.10.2017, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.202).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Вишнівцівської сільської ради від 09 жовтня 2020 року №331 за земельну ділянку, яка надана громадянину ОСОБА_2 в 2017 році в АДРЕСА_2 , заборгованості по сплаті земельного податку немає (а.с.124).

Отже, колегія суддів вважає, що рішення у даній справі безпосередньо впливає на права та обов`язки ОСОБА_2 , який з 2017 року користується земельною ділянкою по АДРЕСА_2 .

Суд на зазначені обставини уваги не звернув, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю на підставі ст.344 ЦК України.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч.2 ст.376 ЦПК).

Таким чином, суд першої інстанції вказаних вимог закону не врахував, неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для справи, застосував закон, який не підлягає застосуванню. За таких обставин рішення суду відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені судові витрати у розмірі 1261 грн 20 коп.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2020 рокускасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Старікова Наталія Олексіївна, до Вишнівцівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області про визнання права власності в порядку набувальної давності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 1261 (тисяча двісті шістдесят одна) грн 20 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 березня 2021 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.А. Письменний

В.В. Черненко