Справа № 130/2856/21
Провадження № 22-ц/801/2637/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Матківської М. В.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року, постановлену під головуванням судді Шепеля К. А. в місті Жмеринка Вінницької області за відсутності учасників справи,

у справі № 130/2856/21 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

встановив:

У жовтні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути заборгованість у розмірі 19 488,94 грн, яка виникла за кредитним договором № б/н від 02.04.2010, зі спадкоємця ОСОБА_1 , після смерті боржника ОСОБА_2 .

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідно до пункту шостого частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. Крім того, місцевий суд зробив висновок, що належним способом захисту порушеного права є звернення АТ КБ «ПриватБанк» - кредитора спадкодавця до суду з позовом до спадкоємців, які прийняли спадщину, - про накладення стягнення на спадкове майно, й лише за умови, що спадкоємець відмовився від задоволення вимог кредитора шляхом сплати одноразового платежу, а не з позовом про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

В поданій апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд дійшов неправильного висновку про недопустимість правонаступництва у спірних правовідносинах. Посилаючись на норми ст. 1218, 1219 ЦК України, вказує, що зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором не є зобов`язаннями, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, а тому входять до складу спадщини та успадковуються спадкоємцями нарівні з правами. На думку позивача місцевий суд неправильно застосував норму процесуального права, адже позов пред`явлено до спадкоємця за померлим позичальником, і підстави для відмови у відкритті провадження, визначені п. 6 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, відсутні. Що стосується посилань суду на обрання неправильного способу захисту позивачем, то вони взагалі є незрозумілими, оскільки: по-перше, не можуть слугувати законною підставою для відмови у відкритті провадження; по-друге, суперечить цивільному законодавству та усталеній судовій практиці. Зазначає, що суд першої інстанції, посилаючись на норму ч. 2 ст. 1282 ЦК України, дійшов помилкового висновку, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права та необґрунтовано вважав, що належним способом захисту порушеного права у даному випадку є тільки позов про звернення стягнення на майно. При цьому суд не звернув уваги на вимоги закону щодо обов`язку спадкоємців відповідати за борги кредитора у межах вартості спадкового майна, та неправильно тлумачив положення ч. 2 ст. 1282 ЦК України. Оскільки на час подання позовної заяви відомостей щодо вартості і розміру спадкового майна у позивача не було, то позовна заява і була подана саме щодо стягнення заборгованості за кредитним договором спадкодавця з його спадкоємця відповідача. Отже вважає, що у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у відкритті провадження по справі.

Відповідач ОСОБА_1 не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, але свого представника в судове засідання не направив.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з приписами частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Ці вимоги закону повною мірою стосуються всіх судових рішень, зокрема ухвал суду.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що у жовтні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» заявив позов про стягнення кредитної заборгованості зі спадкоємця ОСОБА_1 , після смерті боржника ОСОБА_2 .

До суду разом з позовною заявою надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_3 про витребування доказів, в якому вона просить для з`ясування та підтвердження обставин, які викладені в позові, для визначення переліку спадкового майна та кола спадкоємців витребувати довідку про реєстрацію та копію спадкової справи.

Ухвалою місцевого суду від 23 жовтня 2021 року клопотання представника банку задоволено та зобов`язано Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області надати суду довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб за адресою АДРЕСА_1 станом на дату смерті ОСОБА_2 , а саме на ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також зобов`язано Жмеринську міську державну нотаріальну контору надати суду копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На виконання вимог ухвали 02 листопада 2021 року до суду з Жмеринської міської нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи, відповідно до якої спадкова справа була заведена після смерті ОСОБА_2 на підставі претензії АТ «Альфа-Банк», за видачею свідоцтва про право на спадщину ніхто зі спадкоємців не звертався, тому нотаріальна контора не може надати відомостей щодо спадкоємців померлої.

Також з центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області надійшов лист, згідно з яким за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Приймаючи до уваги, що оскільки зі смертю боржника відносини між кредитором АТ КБ «ПриватБанк» і боржником кредитного договору ОСОБА_2 припинилися, а його спадкоємці сторонами кредитного договору не були, суд першої інстанції вважає, що дані відносини не можуть регулюватися нормами закону, які передбачають загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема такі, як стягнення заборгованості за договором кредиту.

Оскільки зобов`язання по поверненню кредиту у даному випадку включається до складу спадщини, тому місцевий суд дійшов висновку, що застосовуються не умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи його сплати, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною 2 цієї статті, а саме: суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі, якщо вони відмовилися від одностороннього платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Однак, з такими висновками колегія суддів погодитися не може з таких підстав.

Пунктом 6 частини другої статті 186 ЦПК України, на який посилався суд, встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

У вказаній нормі йдеться про правонаступництво у матеріально-правових відносинах, стосовно яких виник спір.

Залежно від обсягу правонаступництва розрізняють універсальне (повне) і сингулярне (часткове) правонаступництво. Універсальне правонаступництво настає у разі смерті громадянина і припинення юридичної особи, а сингулярне - заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір.

Суд не мотивував свій висновок про те, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва, на відповідні норми матеріального права не послався.

При цьому поза увагою суду залишилися приписи статей 608, 1216, 1218, 1219 та частини першої статті 1282 ЦК України.

Як було зазначено, у зв`язку з утворенням заборгованості за вищевказаним кредитним договором позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця , посилаючись на те, що остання проживала разом з позичальником на день смерті та прийняла спадщину, тому є її спадкоємцем.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з статтею 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частини перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, що висловлена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 306/2000/16-ц, від 10 квітня 2020 року у справі № 127/10925/17.

Отже, спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.

Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Смерть спадкодавця, прийняття спадщини відповідачем, а також наявність боргу в складі спадщини за померлим спадкодавцем і стали підставами для пред`явлення позову до відповідача про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця.

Суд, з урахуванням суб`єктного складу сторін, визначеного позивачем у позовній заяві, мав з`ясувати чи володіють вони цивільною процесуальною правосуб`єктністю, що має суттєве значення для вирішення питання відкриття провадження у цивільній справі.

Отже, суд неправильно застосував норму процесуального права, адже позов пред`явлено до спадкоємця за померлим позичальником, і підстав для відмови у відкритті провадження, визначені п. 6 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, відсутні.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, суддя вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з підстав, передбачених законом. Не допускається відмова у відкритті провадження у справі з мотивів недоведеності заявленої вимоги, відсутності доказів, пропуску позовної давності та інших не передбачених законом підстав.

Отже, позивачу належить право вибору захисту свого порушеного права, а тому обрання неправильного способу захисту, на думку суду, не може слугувати законною підставою для відмови у відкритті провадження.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві».

Згідно з позицією ЄСПЛ основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Таким чином висновок суду про відмову у відкритті провадження є необґрунтованим та передчасним, а питання відкриття провадження у справі вирішено з неправильним застосуванням норм процесуального права.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з статтею 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області ухвалу від 16 листопада 2021 року постановлено з порушенням норм процесуального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню в порядку, визначеному статтею 379 ЦПК України, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2021 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

М. В. Матківська