ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3474/21 Справа № 177/211/20 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С. А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 177/211/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2020 року, яке ухвалено суддею Суботіною С.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текс рішення складено 28 грудня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», який є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк,» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що 04.09.2015 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Анкета-Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача у Анкеті-Заяві.

Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі.

Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, станом на 19.01.2020 року, утворилась заборгованість у розмірі 77713,72 грн., яка складається із заборгованості за поточним тілом кредиту 49504,65 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту 8093,72 грн., заборгованості за нарахованими відсотками 6122,24 грн., заборгованості за простроченими відсотками 9816,27 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 3676,84 грн. штрафу (процентна складова), яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.09.2015 в розмірі 42132,68 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 1139,49 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для нового судового розгляду посилаючись на те, що судом першої інстанції невірно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, чим порушено принцип верховенства права.

Суд першої інстанції, на думку відповідача, не з`ясував обставини справи, не здійснив перевірку наданим інформаційним розрахункам у вигляді таблиць, не оцінив достовірність та належність доказів, наданих позивачем.

Судом першої інстанції не враховано повідомлення директора департаменту з управління проблемною заборгованістю ОСОБА_2 № 326871 від 10.10.2019 року, яке завірено печаткою Банку, про те, що станом на 10.10.2019 року заборгованість відповідача становить 7970 грн., тому надані позивачем таблиці та розрахунки не є належним доказом по справі.

Відповідач зауважує на тому, що позивачем по справі не доведено оформлення кредиту на ім`я відповідача 04.09.2015 року із кредитним лімітом 36000 грн., при цьому відповідач мала намір оформити «Картку для виплат», а не кредитну картку.

Крім того відповідач зауважує, що Банк, здійсненням шахрайських схем, надав їй банківський продукт «Захист на кожен день», відповідно до умов якого з картки відповідача щомісячно списувалось 20 грн.

Відповідач зазначає, що буть якого кредитного договору з позивачем вона не укладала, матеріали справи не місять доказів встановлення кредитного ліміту на картку в розмірі 36000 грн. а розрахунки заборгованості та виписки по рахунку містять суттєві протиріччя.

Апелянт зауважує на тому, що сума безпідставних списань з карткового рахунку складає 60922,81 грн., які складаються із суми списаних Банком відсотків та регулярного списання платежу за договором «Захист на кожен день», та вказану суму суд першої інстанції не врахував та не відняв від загальної суми заборгованості, що свідчить про те, що не відповідач винна кошти Банку, а Банк заборгував відповідачу 18790,13 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» надано належні та допустимі докази надання позичальнику кредитних коштів та наявності заборгованості за тілом кредиту в розмірі 42132,68 грн., яка утворилась у зв`язку з неповерненням відповідачем отриманих кредитних коштів, та відсутності належних та допустимих доказів погодження з позичальником ОСОБА_1 умов щодо розміру та порядку нарахування відростків та штрафів за порушення строків виконання зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність АТ КБ «ПриватБанк» надання позичальнику кредитних коштів та відсутністю належних та допустимих доказів погодження з позичальником ОСОБА_1 умов щодо розміру та порядку нарахування відростків та штрафів за порушення строків виконання зобов`язань, однак не може повністю погодитись із визначеним судом першої інстанції розміром заборгованості за тілом кредиту, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 04.09.2015 року відповідач звернулась до позивача із Анкетою-Заявою, відповідно до якої Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 300 грн. на відкритий картковий рахунок емітовану банком кредитну картку № НОМЕР_1 . При цьому, як слідує з довідки про зміну умов кредитування, за картковим рахунком відповідача кредитний ліміт неодноразово змінювався, а саме: 04.09.2015 року кредитний ліміт збільшено до 3400 грн., 20.06.2017 року кредитний ліміт збільшено до 24000 грн., 22.01.2018 року кредитний ліміт збільшено до 24500 грн., 16.04.2018 року кредитний ліміт збільшено до 25000 грн., 05.06.2018 року кредитний ліміт збільшено до 26000 грн., 28.09.2018 року кредитний ліміт збільшено до 36000 грн. та 19.12.2019 року кредитний ліміт зменшено до 0 грн. (том 1 а.с. 52, 193). Вказані зміни кредитного ліміту за кредитною карткою також підтверджуються виписками з особового рахунку відповідача (том 1 а.с.54-80, 124-142).

Посилаючись на невиконання відповідачем умов Договору про надання банківських послуг, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка, за розрахунком позивача, станом на 19.01.2020 року становить 77713,72 грн. та складається із заборгованості за поточним тілом кредиту 49504,65 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту 8093,72 грн., заборгованості за нарахованими відсотками 6122,24 грн., заборгованості за простроченими відсотками 9816,27 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 3676,84 грн. штрафу (процентна складова).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Анкети-Заяви від 04.09.2015 року ОСОБА_1 була надана кредитна картка із встановленим кредитним лімітом у розмірі 300 грн. на платіжну картку. В подальшому встановлений кредитний ліміт змінювався, зокрема 04.09.2015 року кредитний ліміт збільшено до 3400 грн., 20.06.2017 року кредитний ліміт збільшено до 24000 грн., 22.01.2018 року кредитний ліміт збільшено до 24500 грн., 16.04.2018 року кредитний ліміт збільшено до 25000 грн., 05.06.2018 року кредитний ліміт збільшено до 26000 грн., 28.09.2018 року кредитний ліміт збільшено до 36000 грн. та 19.12.2019 року кредитний ліміт зменшено до 0 грн. (том 1 а.с. 52, 193). Вказані зміни кредитного ліміту за кредитною карткою також підтверджуються виписками з особового рахунку відповідача (том 1 а.с.54-80, 124-142).

За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний Банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 30.12.1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що надані АТ КБ «ПриватБанк», по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач ОСОБА_1 , відповідно до наданого позивачем розрахунку, виписки з рахунку відповідача, в період з 04.09.2015 року по 19.12.2019 року, дату встановлення нульового кредитного ліміту по картці, активно користувалась кредитними коштами, наданими їй ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом здійснення платежів та погашення заборгованості за карткою.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на 19.01.2020 року, відповідач, з урахуванням часткового виконання зобов`язань за кредитним договором, має заборгованість за поточним тілом кредиту 49504,65 грн. та заборгованість за простроченим тілом кредиту 8093,72 грн. (том 1 а.с.29-36).

Колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 34779,77 грн. заборгованості за тілом кредиту, оскільки, як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, розрахунку, проведеного судом першої інстанції, який перевірено колегією суддів, та виписки з особового рахунку відповідача, за період з 04.09.2015 року по 19.12.2019 року відповідач по справі активно користувалась кредитними коштами, поповнювала мобільний телефону, знімала готівку, переводила кошти на іншу картку та розплачувалася картками, загальний розмір використаних відповідачем кредитних коштів здійснено на суму 452898,20 грн., при цьому відповідач повернула 418118,43 грн. в рахунок погашення отриманих нею кредитних коштів, що свідчить про те, що відповідач має зобов`язання перед позивачем з повернення кредитних коштів у розмірі 34779,77 грн., виходячи з фактичного використання позичальником кредитних коштів, які не повернуто станом на час звернення позивача до суду з даним позовом (452898,20 грн. 418118,43 грн. = 34779,77 грн.). При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що суд першої інстанції, при розрахунку розміру заборгованості за кредитним договором, помилково врахував в рахунок використаних відповідачем кредитних коштів комісії Банку на загальну суму 7352,91грн., оскільки такі комісії не були погоджені між сторонами.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 42132,68 грн., оскільки розмір заборгованості за тілом кредиту, за розрахунком колегії суддів, становить 34779,77 грн. та підтверджений належними та допустимими доказами по справі, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині, заслуговують на увагу.

Колегія суддів вважає такими, що частково заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не здійснив перевірку наданим інформаційним розрахункам у вигляді таблиць, не оцінив достовірність та належність доказів наданих позивачем, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення з`ясував обставини справи, здійснив перевірку наданим інформаційним розрахункам у вигляді таблиць, провів власний розрахунок заборгованості за договором про надання кредитних коштів, оцінив достовірність та належність доказів наданих позивачем та надав оцінку запереченням відповідача проти пред`явленого позову. При цьому суд першої інстанції помилково врахував в рахунок використаних відповідачем кредитних коштів комісії Банку на загальну суму 7352,91грн., тоді як такі комісії не були погоджені між сторонами, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за тілом кредиту підлягає зміні.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано повідомлення директора департаменту з управління проблемною заборгованістю ОСОБА_2 № 326871 від 10.10.2019 року, яке завірено печаткою Банку, про те, що станом на 10.10.2019 року заборгованість відповідача становить 7970 грн., тому надані позивачем таблиці та розрахунки не є належним доказом по справі колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки відповідно до наявного в матеріалах справи повідомлення директора департаменту з управління проблемною заборгованістю ОСОБА_2 № 326871 від 10.10.2019 року не вбачається, що вказане повідомлення стосується укладеного 04.09.2015 року між Банком та ОСОБА_1 договору б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем по справі не доведено оформлення кредиту на ім`я відповідача 04.09.2015 року із кредитним лімітом 36000 грн., при цьому відповідач мала намір оформити «Картку для виплат», а не кредитну картку, оскільки факт користування кредитними коштами відповідачем не заперечується, у той же час відповідач не визнає суми заборгованості у визначеному позивачем розмірі.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Анкети-Заяви від 04.09.2015 року ОСОБА_1 була надана кредитна картка із встановленим кредитним лімітом у розмірі 300 грн. на платіжну картку. В подальшому встановлений кредитний ліміт змінювався, зокрема 04.09.2015 року кредитний ліміт збільшено до 3400 грн., 20.06.2017 року кредитний ліміт збільшено до 24000 грн., 22.01.2018 року кредитний ліміт збільшено до 24500 грн., 16.04.2018 року кредитний ліміт збільшено до 25000 грн., 05.06.2018 року кредитний ліміт збільшено до 26000 грн., 28.09.2018 року кредитний ліміт збільшено до 36000 грн. та 19.12.2019 року кредитний ліміт зменшено до 0 грн. (том 1 а.с. 52, 193). Вказані зміни кредитного ліміту за кредитною карткою також підтверджуються виписками з особового рахунку відповідача (том 1 а.с.54-80, 124-142). Наведені вище обставини підтверджують наявність кредитного ліміту за кредитною карткою, зокрема, в розмірі 36000 грн.

Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача про те, що будь якого кредитного договору з позивачем вона не укладала, матеріали справи не місять доказів встановлення кредитного ліміту на картку в розмірі 36000 грн. а розрахунки заборгованості та виписки по рахунку містять суттєві протиріччя, оскільки факт користування відповідачем кредитними коштами та встановлення кредитного ліміту на кредитку картку в розмірі 36000 грн. підтверджений належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, надані позивачем розрахунки заборгованості та виписки по рахунку, які перевірені колегією суддів, не містять будь-яких протиріч.

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що Банк, здійсненням шахрайських схем, надав їй банківський продукт «Захист на кожен день», відповідно до умов якого з картки відповідача щомісячно списувалось 20 грн., оскільки відповідачем по справі не надано належних та допустимих доказів того, що надання їй банківського продукту «Захист на кожен день» здійснено шахрайським шляхом, вона не має виконувати зобов`язання по договору шляхом щомісячної сплати 20 грн. та не надала доказів того, що вона не надавала своєї згоди на щомісячне списання вказаних коштів з кредитної картки.

Посилання відповідача на те, що сума безпідставних списань з карткового рахунку складає 60922,81 грн., які складаються із суми списаних Банком відсотків та регулярного списання платежу за договором «Захист на кожен день», та вказану суму суд першої інстанції не врахував та не відняв від загальної суми заборгованості, що свідчить про те, що не відповідач винна кошти Банку, а Банк заборгував відповідачу 18790,13 грн. колегію суддів не приймаються до уваги, оскільки при розрахунку розміру заборгованості за тілом кредиту як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції нараховані позивачем відсотки за користування кредитом, пеня та інші платежі не враховувались, при цьому відповідачем не надано доказів того, що вона не має виконувати зобов`язання по договору «Захист на кожен день».

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів погодження з позичальником ОСОБА_1 умов щодо розміру та порядку нарахування відростків та штрафів за порушення строків виконання зобов`язань, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договору приєднання розроблені ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір відсотків, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін відсотки виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання .

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом, розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства, та договірну, розмір та підстави стягнення якої визначається сторонами в самому договорі.

У заяві позичальника від 04.09.2015 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді відсотків за користування кредитом та штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми, та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованості за простроченим тілом кредиту 8093,72 грн., заборгованості за нарахованими відсотками 6122,24 грн., заборгованості за простроченими відсотками 9816,27 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 3676,84 грн. штрафу (процентна складова).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи Акрету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків та штрафів, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку можливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин, 04.09.2015 року, до моменту звернення до суду із вказаним позовом 25.02.2020 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-Заяві домовленості сторін про сплату відсотків та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вище зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.

При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04.09.2015 року, шляхом підписання Заяви-Анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків та штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

До того ж, у даному випадку, необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем по справі ОСОБА_1 , ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», дотримався вимог, передбачених чинним законодавством України про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 04.09.2015 року із зменшенням цього розміру з 42132,68 грн. до 34779,77 грн.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір стягнутого з відповідача на користь позивача судового збору з 1139,49 грн. до 940,72 грн., пропорційно до задоволеної частини позовних вимог позивача.

В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2020 року змінити в частині розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 04.09.2015 року, зменшивши цей розмір з 42132 грн. 68 коп. до 34779 (тридцять чотири тисячі сімсот сімдесят дев`ять) грн. 77 коп.

Змінити рішення в частині розміру стягнутого з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судового збору, зменшивши цей розмір з 1139,49 грн. до 940 (дев`ятсот сорок) грн. 72 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: