ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5545/19
провадження № 2/753/1575/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.

при секретарях Пугач Д.С., Береговенко Н.Г., Сердюковій Г.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача 1 ОСОБА_2

відповідача 2 ОСОБА_3

позивач не з`явилася,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі - позивач, ОСОБА_4 ) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач - 1, ОСОБА_2 ) та ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 , відповідач - 2) в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , та виселити відповідачів із житлового будинку, що розташований за даною адресою.

Посилається на те, що вона є єдиним власником житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_3 є невісткою покійної матері позивача, а ОСОБА_2 є онуком покійної матері позивача - ОСОБА_5 . За життя ОСОБА_5 надала згоду на реєстрацію відповідачів у своєму будинку, які проживають та зареєстровані там з 2005 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. За життя ОСОБА_5 склала на ім`я позивача заповіт, відповідно до якого залишила усе належне рухоме та нерухоме майно ОСОБА_4 , зокрема і земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.12.2017 визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами. Рішення по даній справі набрало законної сили.

Після смерті ОСОБА_5 , відповідачі продовжують проживати в належному позивачу будинку. Позивач зазначає, що подальше проживання відповідачів у будинку є неможливим, оскільки реєстрація місця проживання не наділяє їх правом власності на житлове приміщення. Крім того, дана обставина створює їй перешкоди у вільному розпорядженні належним їй майном, влаштуванні особистого життя та може призвести до інших негативних наслідків. Зазначає, що відповідачі, вселившись у будинок, набули право користування чужим майном. Після оформлення права власності на будинок, позивач зверталась до відповідачів з вимогою про виселення та усунення перешкод у праві володінні та користуванні майном. На час подання позову, позивач не має можливості навіть потрапити до будинку, та не може вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, відповідачі в добровільному порядку відмовилися виселятися, що змусило позивача звернутися з даним позовом до суду, за захистом свого порушеного права.

Ухвалою від 02.04.2019 суд відкрив провадження у справі та постановив розглядати справу в порядку загального позовного провадження (Т. 1 а.с.43-44).

10.07.2019 до суду від відповідача - ОСОБА_3 надійшов відзив на позов (Т. 1 а.с.56-59), відповідно до якого вона просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Посилається на те, що 19.11.1994 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , який був сином ОСОБА_5 , було зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу вона вселилася у спірний будинок та проживала однією сім`єю з чоловіком, ОСОБА_6 та його матір`ю, ОСОБА_5 . В період шлюбу у них народився син - ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, після чого ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали разом в будинку однією сім`єю. В подальшому, ОСОБА_5 за власним бажанням зареєструвала її та свого онука, ОСОБА_2 у вказаному будинку. За час спільного проживання, вони здійснювали поточний ремонт будинку, несли обов`язки по його утриманню та сплачували комунальні послуги. Після смерті ОСОБА_5 , позивач жодного разу до будинку не приїздила, жодних перешкод у користуванні будинком позивачу вони не чинили та не перешкоджали у вільному доступі до житла. Зазначила, що ухвалення рішення про їх виселення порушить право на житло, оскільки іншого житла вона із сином не має.

01.09.2019 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій остання посилається на те, що реєстрація місця проживання не є підставою для отримання у власність нерухомого майна, оскільки така реєстрація здійснюється на підставі права власності або згоди власника на таку реєстрацію. Зазначає, що позивач через представника зверталася з вимогою до відповідачів, про усунення перешкод у користуванні будинком, проте така вимога була залишена поза увагою. Зазначила, що відповідачі не є членами сім`ї власника нерухомого майна, та фактично проживають у вказаному будинку без її згоди, чим обмежують право позивача на власність та вільне розпорядження своїм майном. Позов просила задовольнити (Т. 1 а.с. 117-122).

13.09.2019 від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву (Т.1 а.с. 130-134), в якому він не погоджується з вимогами позову. Посилається на те, що вони з матір`ю тривалий час проживають у спірному будинку, вселилися та були зареєстровані зі згоди попереднього власника. Жодних перешкод у користуванні майном позивачу вони не чинять. Зазначив, що відповідно до ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку та переходом права власності до інших осіб, не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням.

03.10.2019 представником позивача подано відповідь на відзив ОСОБА_2 (Т.1 а.с. 208-212), в якому остання посилається на ті ж доводи, що і у відповіді на відзив ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 27.02.2020 суд закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду.

29.12.2021 представником позивача було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка протокольною ухвалою від 22.02.2021 була залишена без розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Зазначила, що відповідачі не є членами сім`ї власника будинку, проживають зі згоди попереднього власника. Вказала, що їх проживання та реєстрація, порушує право позивача, як єдиного власника на вільне користування та розпорядження майном.

Відповідачі в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти його задоволення, посилаючись на доводи, що викладені у відзивах. Протягом всього часу проживання в будинку здійснюють в ньому ремонтні роботи та сплачують комунальні послуги, несуть витрати, пов`язані з його утриманням. Жодних перешкод у користуванні будинком позивачу вони не чинили, іншого житла вони мають.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , яке залишилося після смерті ОСОБА_5 (Т. 1 а.с. 13).

15.12.2017 рішенням Дарницького районного суду м. Києва за ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, 1968 року побудови, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,1 кв.м., житловою площею 26,6 кв.м., який складається з таких приміщень: житлового будинку під літерою «А»; сіней під літерою «а», веранди -1, ганку, літніх кухонь під літерами Б, б, сараїв під літерами Г, Ж, погребу під літерою Д; вбиралень під літерами З, И, навісу, споруд в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т. 1 а.с. 15-16).

В даному будинку проживають та зареєстровані ОСОБА_2 , який є онуком покійної ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , яка є невісткою покійної ОСОБА_5 .

З інформації, яка надійшла на запит суду в порядку ч. 6 та ч. 7 ст. 187 ЦПК України, вбачається, що відповідачі є зареєстрованими у спірному будинку.

02.10.2018 позивач направила до відповідачів вимогу про виселення та усунення перешкод у користуванні будинком (Т.1 а.с. 27).

Згідно копій квитанцій за оплату житлово-комунальних послуг, вбачається, що відповідачі сплачують житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с. 67-104).

Згідно копій листів від 19.07.2019 та 02.08.2019 наданих ГУ НП в м. Києві, вбачається, що викликів стосовно перешкоджання у користуванні та розпорядженні майном та порушення права власності, до правоохоронних органів не надходило (Т. 1 а.с 142-143).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У вказаній справі, виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло, внаслідок яких відповідачі можуть втратити не лише право на користування будинком, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї ОСОБА_5 . У подальшому право власності в порядку спадкування на житло набула дочка ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , яка була достовірно обізнана про право відповідачів на користування будинком.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Підстави для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 (справа № 569/4373/16-ц) висловила позицію, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі більше 16 років зареєстровані і проживають в спірному будинку, іншого житла вони мають. Після смерті попереднього власника, продовжують проживати у будинку, оплачують комунальні платежі, несуть витрати по його утриманню. Позивач проживає в м. Алушта та фактично будинком не користується. Доказів протиправності поведінки відповідачів по відношенню до позивача, що стало перешкодою у користуванні останньою спірним будинком, не надано. Як не надано доказів неможливості проживати в будинку внаслідок недостатності кімнат для цього.

Зважаючи на вищезазначене в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 29, 319, 321, 383, 391, 401-406 ЦК України, ст. 6 СК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 19, 76, 77, 80, 81, 141, 211, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю.С. Мицик