Житомирський апеляційний суд
Справа №295/9590/20 Головуючий у 1-й інст. Проценко Л. Й.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/9590/20 за позовом ОСОБА_1 до Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна-Черняхів-1» про стягнення оплати по договору про надання фінансової (товарної) позики

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 07 червня 2021 року та на додаткове рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 червня 2021 року, ухвалені під головуванням судді Проценко Л.Й. в смт. Черняхів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з відповідача 255000 грн. за договором про надання фінансової (товарної) позики від 03.09.2019.

В обґрунтування позову зазначав, що 03.09.2019 між КСП «Україна-Черняхів-1» та фізичною особою ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансової (товарної) позики № 7 від 03.09.2019. У порядку та на умовах, які визначені договором, позикодавець передає позичальнику насіння посівного ячменю (першої репродукції сорт Луран) у розмірі 30 тон на суму 255000 грн по ціні 8500 грн/т, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму у національній валюті України - гривні у термін, встановлений п.2.1 Договору (до 01 липня 2020 року. Даний термін може бути продовжений за угодою сторін, яка оформляється додатковою угодою до Договору). У зв`язку з невиконанням умов договору позивач надіслав 23.07.2020 до КСП «Україна-Черняхів-1» вимогу про повернення позики, однак, на момент подачі позовної заяви вимога в добровільному порядку не виконана.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 07 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 червня 2021 року стягнути з ОСОБА_1 на користь колективного сільськогосподарського підприємства «Україна-Черняхів-1» судові витрати з оплати професійної правничої допомоги в сумі 18036 грн.

В апеляційній скарзі, представник позивача адвокат Касянчук С.В., посилаючись на необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що положення ч.2 ст. 243 ЦК України допускають комерційне представництво одночасно кількох сторін правочину за згодою цих сторін та в інших випадках, встановлених законом. Коли особа постійно виступає від імені підприємців при укладанні ними договорів у сфері підприємницької діяльності, то за їхньою згодою вона може представляти різні сторони правочину. Основною первинною ознакою господарської операції є її реальність. Зазначає, що реальність укладеного правочину підтверджується показаннями свідків та документами, які є бухгалтерськими документами підприємства. Щодо засідання правління з приводу укладання цього договору вказує, що не було причин для його скликання, оскільки членам КПС «Україна-Черняхів-1» було відомо про даний правочин та ніхто з них не заперечував проти його укладення, виконання та оплати. Вважає, що укладенням даного правочину не було перевищено повноважень, які визначені установчими документами або законом.

Що ж стосується додаткового рішення суду, представник позивача адвокат Касянчук С.В. вказує, що ОСОБА_1 звернувся з позовом за захистом своїх порушених прав, оскільки в позасудовому порядку вказаний спір вирішити не вдалося. Зазначає, що стороною відповідача не надано обґрунтованих доказів розміру понесених витрат на правничу допомогу. Вважає, що відповідач, подаючи заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, зловживає своїми процесуальними правами, оскільки у розрахунок гонорару адвоката включені сумнівні пункти щодо аналізу справи 1000грн. та збір інформації 1000грн. Наголошує, що оскільки доказів на підтвердження необґрунтованості дій позивача відповідачем не надано, це виключає право відповідача на компенсацію здійснених ним витрат. З урахуванням наведеного просить скасувати додаткове рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 червня 2021 року.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення суду представник відповідача адвокат Нестерчук С.С. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено, що ОСОБА_1 , укладаючи договір фінансової (товарної) позики №7 від 03.09.2019 року був уповноважений на його укладення та діяв в межах ч.2 ст. 243 ЦК України. Твердження позивача про те, що відповідно до Статуту КСП «України-Черняхів-1» він мав право укладати договори, забезпечувати своєчасне проведення господарської діяльності спростовуються п.п.13.8 п. 13 Статуту, у якому йдеться, що правління КСП укладає договори з підприємствами, організаціями і громадянами, забезпечує їх виконання. ОСОБА_1 не надав жодних доказів щодо наявності у нього, як фізичної особи, станом на 03 вересня 2019 року 30 тон насіння посівного ячменю та реальності надання позики підприємству. Наголошує, що у КСП не було потреби у закупівлі чи в отриманні в позику ячменю ярового (посів якого відбувається весною) в кількості 30 тон у вересні місяці за ціною, яка у два рази перевищує ринкову ціну.

У відзиві на апеляційну скаргу щодо додаткового рішення представник відповідача адвокат Нестерук С.С. вказує, що у судове засідання по розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення ні позивач, ні його представник не з`явились, будь-яких заперечень проти заяви про стягнення витрат на правничу допомогу чи їх зменшення до початку судового засідання не направили. Позивач не надав суду будь-яких доказів або обґрунтувань, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат на правничу допомогу або про неналежність послуг адвоката.

В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Касянчук С.В. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Представник відповідача адвокат Нестерук С.С. проти доводів апеляційної скарги заперечила, надала пояснення аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 , укладаючи спірний договір про надання фінансової (товарної) позики №7 від 03.09.2019, діяв всупереч вимог чинного законодавства, оскільки не довів що діяв в інтересах КСП «Україна-Черняхів-1». Його доводи, зокрема, спростовуються твердженнями представника відповідача, свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які вказували, що вказаний договір не було схвалено підприємством (членами правління), та не було необхідності у закупівлі чи в отриманні підприємством ячменю ярого у кількості 30 тон, так як вистачало для посіву свого, зібраного з власного урожаю. Окрім того, згідно договору насіння ячменю рахувалося по ціні 8500грн/т, яка перевищувала в два рази ринкову ціну.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , будучи головою правління КСП «Україна-Черняхів-1», 03.09.2019 уклав договір про надання фінансової (товарної) позики.

Відповідно до підпункту 1.1 Договору, у порядку та на умовах, які визначені договором, позикодавець (фізична особа ОСОБА_1 ) передає позичальнику (КСП «Україна-Черняхів-1») насіння посівного ячменю (першої репродукції сорт Луран) у розмірі 30 тон на суму 255 000 грн по ціні 8500 грн/т, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму у національній валюті України гривні, у термін, встановлений п.2.1 Договору.

Відповідно до п.п.2.1 Договору позика надається на 10 місяців з моменту отримання позичальником товару (насіння ячменю), яка зазначена в п.1.1. Договору, до 01 липня 2020 року. Даний термін може бути продовжений за угодою сторін, яка оформляється додатковою угодою до Договору.

Згідно п.п. 4.1 Договору позичальник зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня закінчення строку, який зазначений у п.2.1 Договору, повернути грошові кошти у сумі, яка вказана у п.1.1 Договору, але не пізніше 01 серпня 2020 року (а.с.4, 78).

В ході розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем додано копії акту приймання-передачі до Договору фінансової (товарної) позики № 7 від 03.09.2019, накладної № 6 від 03.09.2019 (а.с.5,6), оригінали яких було долучено до матеріалів справи (а.с. 79, 80).

Крім цього, місцевим судом встановлено, що ОСОБА_1 надіслав на адресу КСП «Україна-Черняхів-1» вимогу від 23.07.2020 про повернення позики (а.с.8), яка відповідачем отримана 28.07.2020.

Не погодившись із вказаною вимогою, відповідач 28.07.2020 звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення у порядку, передбаченому ст. 214 КПК України (а.с.33).

У статті 237 ЦК України закріплено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України)

Тлумачення статей 237 та 238 ЦК України свідчить, що під представником варто розуміти як законного представника (зокрема, батька, опікуна), так і особу, яка діє на підставі довіреності, виданої на основі акта органу юридичної особи чи договору.

Представництво є правовідношенням, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. А правовідносини виникають між суб`єктами, які є майново відокремленими, автономними, самостійними (стаття 1 ЦК України). Директор юридичної особи, у разі вчинення правочину юридичною особою, виступає в такому разі не як фізична особа, а як орган юридичної особи, тобто є її частиною, що не дозволяє вважати наявними наведені ознаки. Тому категорія «представник» може бути використана тільки щодо особи. Водночас, оскільки орган юридичної особи є складовою самої юридичної особи, це з позицій формально-юридичних виключає можливість застосування частини третьої статті 238 ЦК України до ситуацій, за яких вчиняється договір між фізичною особою, що одночасно є директором юридичної особи.

Встановивши, що ОСОБА_1 , укладаючи договір фінансової (товарної) позики № 7 від 03.09.2019 року, не був уповноважений на його укладання та діяв всупереч положень ч.2 ст. 243 ЦК України, а також відсутність в діях позивача комерційного представництва, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Окрім того згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Натомість спірним договором позики передбачено, що позивач (позикодавець) передає відповідачу (позичальнику) зерно, а позичальник зобов`язується повернути кошти (п.1.1.Договору).

Отже, спірний договір містить швидше ознаки договору купівлі-продажу, а не позики.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу заслуговували б на увагу за наявності грошового зобов`язання та пред`явлення вимог щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У даному випадку грошові кошти у позику не передавались та вимоги про відповідальність за порушення грошового зобов`язання не пред`являлись.

Представник позивача в апеляційній скарзі посилається на те, що на час складення договору позики ОСОБА_1 був головою правління КСП «Україна Черняхів-1», мав право укладати договори та інші правочини, а засідання правління з приводу укладання цього договору не було причин скликати, оскільки членам КСП було відомо про даний правочин і укладенням даного правочину не було перевищено повноважень, які визначені установчими документами або законом.

Такі посилання є безпідставними, спростовуються правильно встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами справи.

Так, згідно п.п.13.8 п.13 Статуту КСП «Україна-Черняхів-1», прийнятого на загальних зборах працівників і прирівняних до них осіб державного підприємства «Україна» від 07.02.2018 (протокол № 1), правління КСП «Україна-Черняхів-1» укладає договори з підприємствами, організаціями і громадянами, забезпечує їх виконання.

Отже, зазначеним Статутом підтверджуються повноваження саме правління на укладення договорів від імені підприємства, а не одноособово його головою.

Доводи про те, що про укладений правочин було відомо членам КСП, а тому не було причин скликати правління свідчать про правовий нігілізм та недобросовісність у вчиненні правочину у відповідності до нормативних актів (Статуту), опираючись на обізнаність членів КСП в укладенні правочину, яка до того ж не доведена.

Вчинення позивачем правочину, а саме договору про надання фінансової (товарної) позики № 7 від 03.09.2019, не було схвалено підприємством, оскільки як встановлено судом, відповідач, отримавши 28.07.2020 вимогу позивача від 23.07.2020 про повернення позики в сумі 255000 грн. та вважаючи її неправомірною, 28.07.2020 та 11.09.2020 звернувся до поліції з заявами про вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі наводяться положення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року за №996-ХІV щодо господарських операцій та їх бухгалтерського обліку. Проте, апеляційна скарга не містить доводів щодо відповідності проведених операцій підприємством наведеному Закону та їх реальності.

Натомість судом першої інстанції встановлено, що у Звіті руху продуктів за вересень 2019 року по зерноскладу «Пектус», де зберігається зернова продукція та обліковується її рух, не відображено надходження у вересні 2019 року 30 тон ячменю насіннєвого «Лурай» на суму 255 000 грн. на підставі договору №7 про надання фінансової (товарної) позики від 03.09.2019, акту приймання-передачі до договору, накладної № 6 від 03.09.2019.

Отже, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Що ж стосується питання про розподіл судових витрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати на правничу допомогу понесені стороною відповідача в сумі 18036 грн. є співмірними зі складністю даної справи та виконаною адвокатом робою, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих, який підтверджується належними й допустимими доказами.

В апеляційній скарзі представник позивача посилається на ч.5 ст. 142 ЦПК України та зазначає, що підставою для компенсації відповідачу витрат, пов`язаних з розглядом справи, є необґрунтованість дій зі сторони позивача, що згідно з процесуальним обов`язком доказування має довести відповідач. Також представник позивача посилається на норми ч.6 ст. 142 ЦПК України. Проте, такі посилання на процесуальний закон є помилковими, оскільки норми статті 142 ЦПК України регулюють розподіл судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, а в даному випадку справу розглянуто по суті з ухваленням рішення.

Є необґрунтованими доводи в апеляційній скарзі на зловживання відповідачем своїми процесуальними правами щодо подання заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, посилаючись на включення до розрахунку гонорару пунктів щодо аналізу справи (1000грн.) та збору інформації (1000грн), оскільки зазначені пункти обумовлені сторонами договору про надання правничої допомоги №04-10/20 від 30.04.2020 (п.2.2.2., п.2.2.3.), узгоджуються з обсягом виконаних робіт та нормами процесуального законодавства.

Інші доводи в апеляційній скарзі спростовуються висновками суду першої інстанції та додаткового обґрунтування не потребують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції від 07.06.2021 та додаткове рішення від 16.06.2021 відповідає нормам матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування цих судових рішень і задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 07 червня 2021 року та додаткове рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 16 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 24.09.2021.

Головуючий Судді