Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6056/17 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М.
Категорія 5 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Галацевич О.М.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Пеклін Л.О.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Служби безпеки України

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Зосименка О.М.

у цивільній справі №295/6056/17 за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Управління житлового господарства Житомирської міської ради, про визнання недійсними рішення, свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року Служба безпеки України (далі- СБУ) звернулася до суду з позовом. З урахуванням уточнюючої позовної заяви просила визнати недійсним рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 13.05.2004 №278; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру від 26.09.2007 № НОМЕР_1 ; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь СБУ судові витрати в розмірі 4 800,00 грн. В обґрунтування поданого позову зазначила, що в листопаді 2003 року квартиру АДРЕСА_2 , як службове житло, незаконно отримав колишній співробітник УСБУ в Житомирській області ОСОБА_1 .. Оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 13.05.2004 №278 квартира була виключена з числа службових приміщень. 26.09.2007 квартира була приватизована та передана у приватну власність матері відповідача ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 26.09.2007 № НОМЕР_1 . Проте, як зазначає позивач, приватизація квартири була проведена з порушенням норм статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки рішення про передачу квартири було прийнято не уповноваженим органом - відділом приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Житомирської міської ради.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 01 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Служба безпеки України просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вважає, що надання ОСОБА_1 квартири для постійного проживання відбулося з порушенням вимог статті 42 Житлового кодексу УРСР та пункту 37 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання ним жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470. Після отримання квартири для постійного проживання ОСОБА_1 20.02.2007 було знято з реєстрації місця проживання. А 26.09.2007 квартира була приватизована та передана у приватну власність матері відповідача ОСОБА_2 . Апелянт вважає, що СБУ надано належні та допустимі докази, якими доводиться факт протиправної передачі однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 21,9 кв.м. та загальною 41,4 кв.м. до комунальної власності та в подальшому її приватизації з порушенням вимог пункту 9 статті 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Однак, судом першої інстанції не тільки не надано належної оцінки доказам, поданим позивачем, а й взагалі не прийнято до уваги те, що обставини, на які послався позивач жодним чином не були спростовані відповідачем.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності СБУ та рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 23.10.2003 року за № 640 «Про надання жилої площі, надання квартирам статусу службових та жилих» зазначеній квартирі надано статус службової і жилої.

На підставі вказаного рішення відповідачу ОСОБА_1 видано ордер на вказане жиле приміщення (т.1 а.с.18).

Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 13.05.2004 року за №278 «Про виключення жилих приміщень з числа службових» квартиру АДРЕСА_1 виключено з числа службових на підставі клопотання начальника УСБУ в Житомирській області від 27.04.2004р. за №27/366.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав. При цьому суд виходив з того, що предметом спору є квартира, яка належала позивачу і в подальшому право власності на яку було зареєстровано за одним з відповідачів, та позивач вказує на незаконність вибуття квартири з його володіння. Тому суд вважав, що захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задовстаттею 388 ЦК України, або якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК Україниолення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Проте, погодитися з висновками суду неможливо, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що Розпорядженням органу приватизації №56213 від 26.09.2007 року ОСОБА_2 надано дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності (т.1 а.с.92,97). Право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.93).

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

За змістом положень вище зазначених норм права розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Суд забезпечує захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються, шляхом здійснення провадження у справах.

При цьому суд має встановити наявність в особи суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких особа звернулася до суду, адже на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Для ефективного судового захисту цивільного права або інтересу важливим також є обраний зацікавленою особою спосіб захисту, який має відповідати природі такого права або охоронюваного законом інтересу, характеру незаконного посягання та бути ефективним.

При цьому суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

В даному випадку, обгрунтовуючи заявлені в суді вимоги, позивач посилався на те, що відповідачу неправомірно надано спірне житлове приміщення, останнє неправомірно виключене із числа службових та приватизовано.

Проте, достатніх підстав для задоволення позову немає.

Так, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Конституцією також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У ст.47 Конституції передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 345 Цивільного кодексу закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені законом «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.92 року.

Із змісту рішення виконкому Житомирської міської ради №640 від 23.10.2003 року вбачається, що спірну квартиру було включено до числа службових саме як квартиру УСБУ України в Житомирській області.

Зазначене рішення в цій частині не оспорено. У зв`язку з цим не заслуговують на увагу доводи позивача, що УСБУ України в Житомирській області не мало повноважень ініціювати виключення спірної квартири із числа службових.

Правовий статус службового житла визначений: Главою 3 Житлового кодексу Української РСР, Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене Постановою Ради Міністрів від 4 лютого 1988 р. №37 «Про службові жилі приміщення», а також ЦК УРСР від 18.07.1963 містив норми (ст. 279, 310, 321), які регулювали питання службового житла до введення в дію ЦК України.

Суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду.

До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Квартири (кімнати, будинки) віднесені у встановленому порядку до числа службових не підлягають приватизації.

Пунктом 6 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затверджене постановою Ради Міністрів РСР «Про службові житлові приміщення» від 4 лютого 1988 р. №37, передбачено, що жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, вирішення вказаного питання повністю залежить від волі керівництва підприємства, установи чи організації.

В даному випадку з матеріалів справи вбачається, що рішення про виключення спірної квартири із числа службових було прийнято на підставі клопотання начальника УСБУ в Житомирській області від 27.04.2004 року за вих.№27/366.

Копія рішення про це отримана УСБУ в Житомирській області 26.05.2004 року (т.1 а.с.218). Тобто, УСБУ в Житомирській області було достеменно відомо про виключення спірної квартири із числа службових. Будь-яких дій щодо оскарження зазначеного рішення протягом десяти років позивач не вчиняв.

Крім того, за клопотанням від 05.10.2007 року, підписаним начальником УСБУ у Житомирській області В.Д. Сітар, надано дозвіл на приватизацію спірної квартири, що належить до відомчого житлового фонду УСБУ, відповідачкою ОСОБА_2 (т.1 а.с.217).

Остання надала органу приватизації необхідний пакет документів. На їх підставі і було ухвалено розпорядження про передачу їй спірної квартири у приватну власність.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (ст.8) закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім таких випадків: відсутність в особи права на приватизацію та заборона приватизувати конкретне приміщення.

Отже, оскільки в даному випадку позивачем не доведено, що ОСОБА_1 вселився у спірне житло без законних підстав, і протягом трьох років (до зняття з реєстрації) добросовісно використовував квартиру як єдине житло, на час звернення із заявою про приватизацію житло набуло статусу житлової квартири для постійного проживання, яка не віднесена у встановленому порядку до службових жилих приміщень, то підстав для визнання приватизації незаконною немає.

За наведених обставин та відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові за безпідставністю вимог.

Керуючись ст.268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові з інших підстав.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 15.03.2021 року.