Справа № 129/144/21
Провадження № 22-ц/801/733/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковчежнюк В. М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 рокуСправа № 129/144/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №129/144/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року, яке ухвалене суддею Ковчежнюком В.М. в Гайсинському районному суді Вінницької області, повний текст складено 08 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в :

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи позовні вимоги тим, що у шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач має нерегулярний мінливий дохід, добровільно свій обов`язок по утриманню дитини не виконує, чим порушує її право на отримання належного матеріального забезпечення (утримання) від батька.

Тому просила суд щомісячно стягувати з відповідача на її користь для утримання сина ОСОБА_4 , аліменти в розмірі 2500 грн щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2000 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 січня 2021 року і до його повноліття. Стягнуто ОСОБА_2 на користь держави 908 грн судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, вважає рішення необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції не дослідив подані ним докази та не надав їм належної оцінки. Отже просив рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року змінити в частині стягнутих аліментів, а саме стягувати з нього 1500 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 січня 2021 року і до його повноліття. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 березня 2021 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Судом встановлено, що рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 22 січня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.10).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17).

Відповідно до довідки Кіблицького старостинського округу від 11 січня 2021 року № 17, до складу сім`ї ОСОБА_1 входить, син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).

З довідки Кіблицького старостинського округу від 11 січня 2021 року № 18, вбачається, що діти: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні (а.с.7).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 є рідним батьком ОСОБА_6 , добровільно законного обов`язку по його утриманню не виконує, має нерегулярний мінливий дохід та може надавати кошти в розмірі 2000 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на утримання сина.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, дійшов вірного висновку про стягнення на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 січня 2021 року та до досягнення дитиною повноліття.

Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду, враховуючи вимоги ст. 182 СК України. Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив всі обставини справи, дав належну оцінку наданим сторонами доказам, визначивши розмір аліментів на утримання спільної дитини сторін, що є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідач не надає добровільної матеріальної допомоги на утримання та виховання дитини. Доказів на спростування вказаної обставини відповідачем надано не було ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_2 є молодим чоловіком, вад здоров`я, які обмежували можливості працювати немає, син сторін проживає з матір`ю й знаходиться на її утриманні, батько - відповідач по справі, зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на їх утримання.

Крім того, відповідач не надав суду доказів того, що дійсно має скрутне матеріальне становище, отже, суд першої інстанції, визначаючи підстави для стягнення аліментів на утримання дитини, врахував правила статті 182 СК України, дав правильну оцінку зібраним у справі доказам для визначення належного до сплати розміру аліментів в розмірі 2000 грн щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З урахуванням усіх встановлених обставин та з покликанням на норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для зміни рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 17 березня 2021 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Матківська М.В.