н/п 2/490/2760/2018 Справа № 490/9469/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.,

за участю секретаря Волошиної Я.І.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

27 вересня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до позовної заяви позивач просила поділити сумісне майно, виділити їй у власність Volkswagen Bora реєстраційний номер НОМЕР_1 , Холодильник LG Electronics, Кухню Merx з варочною поверхнею з духовою шафою, витяжкою, електричну духовку Ariston. Виділити у власність ОСОБА_2 телевізор Sharp, телевізор Philips, кондиціонер Akira, морозильну камеру Liebher, мікрохвильову піч LG, хлібопіч Tefal, мультіварку Philips, пральну машину Bosh, порохотяг Zеpter, пароочищувач Zеpter, комп`ютерний стіл, спальний гарнітур (ліжко, 2 шафи, 2 тумби, комод), вітальня (шафа з дзеркалом, тумба для взуття), електрична духовка Ariston.

В обгрунтування позову посилалася на те, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 29.12.1994 року, подружні відносини припинені з квітня 2016 року.

Під час перебування у шлюбі ними було придбане рухоме майно та два транспортних засобу згідно переліку, яке має бути поділене порівно до його ринкової вартості.

Ухвалою від 28 вересня 2016 року провадження по справі було відкрито.

30.06.2017 року представник відповідача надав суду зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, в якій одночасно просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на 4/5 частини житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 .

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на ј частину житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 та усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні вказаним житловим будинком із господарськими та побутовими спорудами шляхом вселення . Визнати грошові кошти в розмірі 2 527 720,00 грн., що еквівалентно 97220,00 дол. США, які отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 об`єктом особистої власності ОСОБА_2 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 527 720,00 грн., що еквівалентно 97220,00 дол. США.

В обгрунтування позову посилається на те, що за власні кошти під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 переобладнав квартиру АДРЕСА_3 та побудував господарські та побутові споруди, за власні його кошти квратира була газифікована , встановлено газове обладнання , встановлена система централізованого водовідведення та каналізації.

Таким чином, вказаний житловий будинок внаслідок грошових затрат позиваач істотно збільшився у своїй вартості та відповідно до ч.1 ст. 62 СК України може бути визнаний за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також 23.06.2005 року між ЗАТ «Миколаївбудінвест» та ОСОБА_1 укладено договір на пайове будівництво житла № 14, відповідно до якого у власність пайовику ( ОСОБА_1 ) повинна бути передана квартира АДРЕСА_2 , загашьна сума будівництва, яку повинен сплатити пайовик на час укладення длоговору становила 491 000 грн, що бскладало еквівалент 97 200 доларів США. Вказана сума була сплачена за його особисті кошти одноособово, ця сума була отримана позивачем від продажу акцій ВАТ «Миколаївський домобудівельний комбінат», які належали йому на праві особистой власності, а відповдіачка участі у оплаті будівництва вказаної квратири не приймала.

01.10.2009 року на вказану квартиру було видано свідоцтво пр право власності на ім`я відповідачки.

В подальшому ця квартира була продана відповідачкою за умови придбьання іншої квратири для них обох. Проте йому сталдо відомо, що на гроші отримані від продажу вказаної квратири ОСОБА_1 придбала іншу квратиру, право власності на яку оформлено на її доньку . Отже, слід стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти у розмірі повної вартості проданої квартири.

Ухвалою суду від 30.06.2017 року прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_2 , та забезпечено позов шляхом накладення обтяження у вигляді арешту на 4/5 частини житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 .

09.10.2017 позивачка ОСОБА_1 подала до суду з уточнену позовну заяву про проділ майна подружжя, в якій просила поділити спільне сумісне майно та виділити ОСОБА_1 у власність холодильник LG Electronics, Кухню Merx з варочною поверхнею з духовою шафою, витяжкою, електричну духовку Ariston. телевізор Sharp, телевізор Philips, кондиціонер Akira, морозильну камеру Liebher, мікрохвильову піч LG, хлібопіч Tefal, мультіварку Philips, пральну машину Bosh, парохотяг Zеpter, пароочищувач Zеpter, комп`ютерний стіл, спальний гарнітур (ліжко, 2 шафи, 2 тумби, комод), вітальня (шафа з дзеркалом, тумба для взуття), електрична духовка Ariston, визнати за ОСОБА_1 право власності за житловим будинком із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 , Ѕ квартири за адресою АДРЕСА_4 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 , Ѕ від усіх доходів підприємств засновником яких є ОСОБА_2 за період з 2006 по 2016 р.

Виділити у власність ОСОБА_2 Volkswagen Bora реєстраційний номер НОМЕР_1 , транспортний засіб УАЗ 469Б номерний знак НОМЕР_2 , генератор бензиновий, мультіварку « REDMOND», електричну плітку, електричну сушарку для фруктів «HILTON», пароварку « TEFAL», офісне крісло, стіл чавунний зі стільцями та парасолькою ( вуличні), мангал, електричні інструменти, садовий інвентар, шланги садові, частини паркана з профлиста, килим, басейн дитячий, басейн каркасний 2*3 м, вішалка для одягу напільна, дробина алюмінієва, дробина металева телефон-факс, 2 принтера, сканер, , Ѕ квартири за адресою АДРЕСА_4 , Ѕ від усіх доходів підприємств засновником яких є ОСОБА_2 за період з 2006 по 2016 р.

В подальшому представник позивача за зустрічним позовом надала суду уточнену зустрічну позовну заяву, в якій ОСОБА_2 , остаточно просить визнати житловий будинок із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 21/100 частку у праві власності на житловий будинок із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 . Усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні вказаним домоволодінням шляхом вселення у житловий будинок. Визнати грошові кошти в розмірі 2 527 720,00 гривень, що еквівалентно 97 220,00 доларів США, які отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 об`єктом особистої власності ОСОБА_2 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2 527 720,00 гривень, що еквівалентно 97 220,00 доларів США. Стягнути з відповідчаки на свою користь судові витрати.

Ухвалою від 22 січня 2018 року по справі за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6 було призначено будівельно-технічну експертизу.

05.07.2018 року позивач за первісним позовом надав суду заяву, в якій просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: АДРЕСА_4 та автомобіль Volkswagen Bora, р/н НОМЕР_1 , які належать ОСОБА_2 - до вирішення спору по суті.

Ухвалою суду від 09.07.2018 року заяву задоволено шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: АДРЕСА_4 та автомобіль Volkswagen Bora, р/н НОМЕР_1 , які належать ОСОБА_2 - до вирішення спору по суті.

18.09.2018 року представником відповідача за первісним позовом - ОСОБА_6 було заявлено повторно клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою від 01.11.2018 року по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Ухвалою суду від 11.06.2019 року поновлено провадження у справі за клопотанням ОСОБА_2 про поновлення провадження у справі .

Ухвалою суду від 04.07.2019 року по справі було призначено повторно судову будівельно-технічну експертизу за клопотаням адвоката Сидоренко Т.В., яка просила суд призначити проведення експертизи судовому есперту ОСОБА_7 , оскільки в інших експертнах установах строк проведення експертиз є надто тривалим та відсутні фахівці у галузі складння будвельного кошторису.

Ухвалою суду від 01.09.2020 року провадження по справі поновлено у зв язку із тим, що в серпні 2020 року на адресу суду надійшов висновок експерта №125-072 будівельно-технічної експертизи.

Протокольною ухвалою суду від 30.10.2020 року було задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом про виклик та допит у судовому засіданні при розгляді справи по суті судового експерта Лєсків С.А.

Протокольною ухвалою суду від 23.11.2020 року було прийнято уточнену первісну позовну заяву в новій (остаточній ) редакції.

14.01.2021 року було подано до суду зустрічну позовну заяву в новій редакції.

14.01.2021 року надійшов відзив від відповідача за первісним позовом на уточнену позовну заяву.

19.03.2021 року на виконання ухвали суду ПН ММНО Яновська надіслала витребувані документи.

Ухвалою суду від 10 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 28 вересня 2021 року. В судове засідання, яке призначене на 28 вересня 2021 року о 09 год.15 хв., викликати свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , судового експерта Лесків С.А при Регіональній торгово-промисловій палаті - для дачі пояснень з приводу висновку експертизи.

В судове засідання представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , адвокат Губницька-Степанова А.О. надала заяву про розгляд справи у її відсутність , зазначила, що у допиті судового експерта ОСОБА_7 вже відпала необхідність, оскільки вони повністю погоджуються з встановленими у висновку судової експертизи № 125-072 обставинами, висновок містить вичерпну інформацію, необхідну для правильного вирішення справи. Долучила письмовий виступ в судових дебатах, відповідно до якого остаточно просила поділити спільне сумісне майно, виділити ОСОБА_1 у власність холодильник LG Electronics, Кухню Merx з варочною поверхнею з духовою шафою, витяжкою, електричну духовку Ariston. телевізор Sharp, телевізор Philips, кондиціонер Akira, морозильну камеру Liebher, мікрохвильову піч LG, хлібопіч Tefal, мультіварку Philips, пральну машину Bosh, парохотяг Zеpter, пароочищувач Zеpter, комп`ютерний стіл, спальний гарнітур (ліжко, 2 шафи, 2 тумби, комод), вітальня (шафа з дзеркалом, тумба для взуття), електрична духовка Ariston, визнати за ОСОБА_1 право власності за житловим будинком із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 , стягнути компенсацію за Ѕ квартири за адресою АДРЕСА_4 , яка була зареєстрована за ОСОБА_2 , Ѕ від усіх доходів підприємств засновником яких є ОСОБА_2 за період з 2006 по 2016 р.

Виділити у власність ОСОБА_2 Volkswagen Bora реєстраційний номер НОМЕР_1 , транспортний засіб УАЗ 469Б номерний знак НОМЕР_2 , генератор бензиновий, мультіварку « REDMOND», електричну плітку, електричну сушарку для фруктів «HILTON», пароварку « TEFAL», офісне крісло, стіл чавунний зі стільцями та парасолькою ( вуличні), мангал, електричні інструменти, садовий інвентар, шланги садові, частини паркана з профлиста, килим, басейн дитячий, басейн каркасний 2*3 м, вішалка для одягу напільна, дробина алюмінієва, дробина металева телефон-факс, 2 принтера, сканер, Ѕ від усіх доходів підприємств засновником яких є ОСОБА_2 за період з 2006 по 2016 р.

Представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , адвокат Сидоренко Т.В. надала заяву про розгляд справи у її відсутність , зазначила, що відсутні можливість явки в судове засідання свідків через перебування м.Миколаєва у "червоній зоні" карантинних обмежень. Просить про задоволення зустрічного позову з урахуванням письмових пояснень свідків, висновку судової експертизи та матеріалів справи. Позовні вимоги первісного позову просить вирішити з урахуванням заперечень, викладених у відзиві на позов.

Вислухавши пояснення представників сторін, надані у попередніх судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, встановивши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд доходить до наступного.

Згідно з положеннями частини другої статті 12, частиною першою, шостою статті 81 ЦПК України учасника справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя. І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкту у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує..

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_3 (актовий запис N 507), виданого Центральним райзагс м.Миколаєва , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 29 грудня 1994 року.

Так, щодо вимог первісного позову про поділ рухомого майна ( меблів та побутової техніки),та автомобіля Фольксваген, то під час розгляду справи відповідач не заперечував наявності цього рухомого майна, його вартості, а також того, що зазначене рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя - то суд вважає такі вимоги такими, що підлягають до задоволення.

Так, спірний автомобіля марки «Wolksvagen» був придбаний у період шлюбу, тому він, відповідно до вимог статей 60, 61, 70, 71, є спільним майном подружжя та підлягає поділу між ними. А оскільки вказаний автомобіль знаходиться у користуванні ОСОБА_10 , то при виділенні його у власність останнього, судом вирішується питання щодо врахування 1/2 частину його вартості в рахунок компенсації права на належну частку ОСОБА_1 .

При цьому суд погоджується з визначеною вартістю автомобіля Фольксваген у 85 000 грн, оскільки жодних доказів на спростування такої вартості суду не надано. Також враховуючи принцип пропорційності варстості часток у спільному майні подружжя у разі його поділу в натурі, суд приходить до висновку про доцільність його виділення у одноосібну власність ОСОБА_2 з врахуванням його вартості при визначенні грошового визначення вартості усього майна подружжя, що підлягає поділу.

Що стосується транспортного засобу УАЗ 469Б номерний знак НОМЕР_2 , 1983 року випуску, то 29.10.1992 він був зареєстрований за ОСОБА_2 , 03.03.1996 перереєтрований за іншою особою, з 14.03.2007 року - знятий з обліку.

За такого, заявлені позивачем вимоги про визнання права власності на вказане майно суперечать положенням ч. 1 ст. 71 СК України щодо поділу майна в натурі, в звязку з чим суд дійшов висновку про те, що вказаний автомобіль не підлягає поділу між сторонами в порядку поділу спільного майна подружжя, адже ділити майно, якого не існує в натурі, неможливо.

Щодо позовних вимог про доходи підприємства.

30.06.2017 р. було приєднано до матеріалів справи витяг з єдиного державного реєстру юридичних осіб про відомості засновника ОСОБА_2 та витяги з єдиного державного реєстру юридичних осіб на кожне окреме підприємство.

Так, відповідно до витягу з єдиного державного реєстру підприємств одним з шести засновником ТОВ « Радформ» є ОСОБА_2 з внеском до статутного капіталу 14 300,00 грн.

Відповідно до звітів про фінансові результати ТОВ «Радформ» дохід за 2006 р. складає 923300,00 грн; дохід за 2007 р. - 974200,00 грн., дохід за 2008 р. - 918000,00 грн., дохід за 2009 р. - 900200,00 грн., дохід за 2010 р. - 930500, 00 грн., дохід за 2011 р. - 1460400,00 грн., дохід за 2012 р. - 1891500,00 грн., дохід за 2013 р. - 1942100,00 грн., дохід за 2014 р. - 1900800,00 грн., дохід за 2015 р. - 2281900,00 грн.,дохід за 2016 р. - 2658100,00 грн.

Відповідно до витягу з єдиного державного реєстру підприємств одним з двох засновників ТОВ « ДБК-БУД» є ОСОБА_2 з внеском до статутного капіталу 14 062,50 грн.

Відповідно до звітів про фінансові результати ТОВ «ДБК-БУД» дохід за 2015 р. складає 933500,00 грн.

Відповідно до витягу з єдиного державного реєстру підприємств одним з п`яти засновників ПП «РСМ» є ОСОБА_2 з внеском до статутного капіталу 2 000,00 грн.

Відповідно до звітів про фінансові результати ПП «РСМ» дохід за 2006 р. складає 908100,00 грн., дохід за 2007 р. складає 915300,00 грн., дохід за 2008 р. складає 930 000,00 грн., дохід за 2009 р. складає 800400,00 грн., дохід за 2010 р. складає 745500,00 грн., дохід за 2011 р. складає 297700,00 грн. , дохід за 2012 р. складає 200200,00 грн., дохід за 2013 р. складає 157 700,00 грн. , дохід за 2014 р. складає 150600,00 грн., дохід за 2015 р. складає 243 900,00 грн., дохід за 2016 р. складає 190600,00 грн.

Відповідно до витягу з єдиного державного реєстру підприємств одним з чотирьох засновників ПП «Профсервісбуд» є ОСОБА_2 з внеском до статутного капіталу 2 500,00 грн.

Відповідно до звітів про фінансові результати ПП «Профсервісбуд» дохід за 2008 р. складає 744000,00 грн.,дохід за 2009 р. складає 761 100,00 грн. , дохід за 2010 р. складає 612800,00 грн. , дохід за 2011 р. складає 446300,00, дохід за 2012 р. складає 258700,00 грн., дохід за 2013 р. складає 206900,00 грн., дохід за 2014 р. складає 188100,00 грн. , дохід за 2015 р. складає 270 400,00 грн. , дохід за 2016 р. складає 282700,00 грн.

Відповідно до витягу з єдиного державного реєстру підприємств одним з двох засновників ТОВ « Комплект-експертиза» є ОСОБА_2 з внеском до статутного капіталу 200,00 грн.

Відповідно до звітів про фінансові результати ТОВ « Комплект-експертиза» дохід за 2006 р. складає 66 200,00 грн. ,дохід за 2007 р. складає 77 100,00грн. , дохід за 2008 р. складає 90 000,00 грн., дохід за 2009 р. складає 82 000,00 грн, дохід за 2010 р. складає 48900,00 грн.

Так, позивачка ОСОБА_1 , зазначає, що в загальному розмірі від діяльності підприємств відповідач ОСОБА_2 отримав дохід у розмірі 5 496 433,36 грн.

Разом з тим, представником відповідача за зустрічним позовом надано довідки станом на січень 2018 року , складені директорами ПП «РСМ», ПП`Профсервісбуд», ТОВ «Радформ», що за період 2005/2008/2000 -2016 років діяльність цих підприємтв була збитковою .

В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на висновки, виклдаені Конституційним Судом України у справі № 1-8/2012 від 19.09.2012 р. при офіційному тлумаченні ч.1 ст. 61 СУ України, а саме : «На думку Конституційного Суду України, приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності».

А також на висновки, викладені в Узагальненні ВССУ щодо поділу майна подружжя 2013-2015, а саме : якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Проте вказані вимоги не пдлягають до задоволення, виходячи з наступного. По-перше, позивачем за первісним позовом не доведено розмір частки доходів засновника ОСОБА_2 , який не у всіх вказаних підприємствах є однооосбовим засновником і даних про домовленість засновників товариств щодо перерозпоідлу прибутку- суду не надано, матеріали справи не містять відомостей про « так званий чистий» дохід підприємства, адже відокремити такі дані з наданих фінансових звітів- не є можливим.

. Так, згідно із ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до ст. 85,89 ГК України, господарське товариство є власником: майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески; продукції, виробленої в результаті господарської діяльності товариства; доходів, одержаних від господарської діяльності товариства; іншого майна, набутого товариством на підставах, не заборонених законом. Управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства.

Згідно із ст. 116 ЦК України, учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом: 1) брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; 2) брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди); 3) вийти у встановленому порядку з товариства; 4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом; 5) одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом.

З досліджених судом доказів вбачається, що дохід зазначений ОСОБА_1 в уточнених позовних вимогах є загальним доходом від результату діяльності підприємств, суду не надано доказів розміру чистого прибутку вказаних підприємств та порядку розподілу ( чи взагалі проведення цього розподілу) між учасниками товариства, тобто доказів того, що ОСОБА_2 одержував дохід (дивіденти) від діяльності вказаних підприємств ( чистий прибуток) у зазначеному позивачем розмірі - суду не надано, адже до його розподілу між учасниками товариств цей прибуток є власністю цих юридичних осіб, а питання розподілу прибутку між учасниками товариства не відноситься до компетенції суду.

Не надано суду і статутів цих товариств і не заявлено клопотання про їх витребування, що не дозволяє суду дослідити порядок використання господарським товариством чистого прибутку, отриманого після розрахунків, порядок розподілу доходу (прибуток), одержаного підприємствами, між його учасниками, про це свідчить і досліджена судом фінансова звітність, де нерозподілений прибуток (дохід) зазначений з наростаючим підсумком.

У ході розгляду справи сторони не надали необхідних відомостей та розрахунків щодо визначення розміру отриманого прибутку. Неприйнятними є решта доводів позову ОСОБА_1 щодо стягнення 1/2 частини нерозподіленого прибутку пропорційні частці ОСОБА_2 у статутних фондах зазначених Товариств та доходу від їх діяльності, оскільки Учасник товариства має право на отримання прибутку від діяльності товариства у сумі пропорційній частці, що належить йому як учаснику у статутному фонді у вигляді дивідендів.

Згідно ч.1,2 ст.26 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю» установлено, що виплату дивідендів здійснюють за рахунок чистого прибутку товариства за рішенням загальних зборів учасників грошовими коштами, якщо інше не встановлено одностайним рішенням зборів.

Зважаючи на те, що суду не надано розрахунок отриманого чистого прибутку , не надано відповідного рішення уповноваженого органу Товариств, учасником яких є ОСОБА_2 , про виплату дивідентів грошовими коштами, не надано визначення уповноваженого органу Товариств розрахунку чистого прибутку відповідно частці, яка належить цьому як учаснику , суд приходить до висновку про недоведеність того, що як учасник вказаних товариств ОСОБА_2 за вказаний у позові період одержував дохід - адже згідно зі ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є інші доходи, одержані одним із подружжя, а не доходи підприємств, в яких один із подружжя є учасником.

Крім того, суд враховує, що матеріали справи містять дані про доходи підприємств до 2016 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі. Даних про те, що отриманий від діяльності цих підприємств дохід, в разі отримання його відповідачем як засновником цих підприємств , останній витрачав не на потреби сім`ї суду не надано, адже презюмується, що перебуваючи у шлюбі подружжя спільно витрачає отримані кошти , а протилежного суду не доведено. Суд з матеріалів справи та наданих пояснень не вбачає будь-яких умисних недобросовісних дій з боку відповідача з приводу отримання доходів та їх використання.

Будь-яких доказів ані наданих позивачем, ані отриманих в ході витребування доказів за ухвалами суду які б підтверджували те, що ОСОБА_2 приховував кошти від ОСОБА_1 суду не надано. Доказів того, що відповідач ухилявся від виконання обов`язків утримувати сім`ю, та докази самостійного утримання позивачем себе суду надано не було.

Доходи отримані ним він та члени його сім`ї отримували під час перебування у шлюбних відносинах ведучи спільне господарство, при тому, що режиму окремого проживання подружжя не було встановлено, а отже суд доходить висновку про те, що в будь-якому разі доходи отримані під час шлюбу та сторони мали можливість їх витратити також під час шлюбу на потреби та в інтересах сім`ї, в період який обидві сторони вважають часом ведення спільного господарства.

Зворотного не доведено позивачем та не доведено доказами, які містяться в матеріалах справи. У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тому підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки компенсації за 1/2 частину одержаного доходу від дяільності зазначених підприємств суд не вбачає.

Щодо позовних вимог зустрічного позову про визнання спільним майном житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_5 та його розподілу.

Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1993р., зареєстрованого у КП ММБТІ - 19.01.1994р., реєстр. № 19183 , квартира АДРЕСА_6 належала по 1/ 5 частині ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

На підставі договору Дарування від 16.12.1994 р. ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 подарували ОСОБА_1 3/5 квартири АДРЕСА_6 ..

21.08.2007 р. рішенням виконкому ММР № 1773 вказаній квартирі була надана нова адреса АДРЕСА_1 .

Отже, на час вирішення справи судом відповідачці за зустрічним позовом ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належать 4/5 частини квартири АДРЕСА_6 .

1/5 частина вказаної квартири належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1993р.

Станом на 1994 рік вказана квартира мала таки технічні показники: загальна площа - 62,1 кв.м., житлова площа - 48,1 кв.м.

30.07.2007р. розпорядженням Управління з використання та розвитку комунальної власності ММР № 295-р квартира № 3 за вказаною адресою була списана з балансу КЖЕП ММР «Соляні».

Станом на 14.08.2006р. квартира № 3 мала вже таки технічні показники: в житловому будинку Літ. А-1 внаслідок реконструкції зменшена загальна та житлова площі, а саме: загальна площа - 47,2 кв.м., житлова площа - 47,2 кв.м. Прибудова Літ. А?-1 знесена.

Збудована нежитлова прибудова Літ. А??-1, розміром (6,30 х 6,20) м., загальною площею - 25,4 кв.м. Збудовані: гараж - літня кухня Літ. Б-1, розміром (6,05 х 7,85) + (2,65 х 1,20) - (2,70 х 0,80) м.; Гараж Літ. В-1, розміром (6,05 х 3,35) м.; Погріб з шією Літ. Гпд, розміром (2,45 х 1,35) + (2,60 х 1,60) м.; Сарай Літ. Ж-1, розміром (1,40 х 1,10) м.; Літній душ Літ. Д-1, розміром (1,10 х 1,05) м. ; Вбиральня Літ. Е-1, розміром (1,55 х 1,15) м.; Навіс тіньовий Літ. З-1, розміром (5,20 х 2,35) м.

21.08.2007 рішенням ВК ММР № 1773 вказаній квартирі була надана нова адреса, а саме: АДРЕСА_1 .

27.11.2007 рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва у цивільній справі № 2-6697/2007 за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 було визнано право власності на вищезазначені самовільно побудовані будівлі. Рішення суду набрало законної сили.

25.01.2008 рішенням виконкому ММР № 178 (п. 54) оформлено право власності на житловий будинок із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 .

04.02.2008 на вказаний житловий будинок видано свідоцтво про право власності, яке зареєстровано у КП ММБТІ - 04.02.2008р., реєстр. № НОМЕР_5 .

Відповідно до свідоцтва про право власності житловий будинок Літ. А має таки технічні показники: загальна площа - 72,6 кв.м., житлова площа - 47,2 кв.м. з господарськими та побутовими спорудами.

Відповідно до Технічного паспорту на квартиру від 23.12.1992 р. квартира мала наступні характеристики: 1-а кімната 14,6 кв.м, 2-а кімната 23,5 кв.м, 3-я кімната 10,0 кв. м.. кухня площею 6,0 кв. м., вбиральня 1,2 кв. м,. коридор 5,9 кв. м, загальна площа 61,2 кв. м , квартира обладнана газ. плита, АГВ.

Згідно технічного паспорта на житловий будинок від 07.01.2008 р. будинок має такі технічні характеристики: коридор 6,9 кв. м, житлова 14,6 кв. м., житлова 10,0 кв. м, житлова 22,6 кв. м, санвузол 3,8 кв. м, котельня 2 кв. м, кухня 12,7 кв. м, загальна площа 72,6 кв. м., що стосується характеристики основних будівель, то рік побудування датується з 1950 р. по 1990 р.

Матеріалами інвентарної справи БТІ за адресою АДРЕСА_5 та висновком судової експертизи підтверджується, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі збільшена площа будинку на 11,4 кв. м.

Так, відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю одного з подружжя є: майно, набуте до шлюбу; майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; житло, набуте одним з подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації тощо. Відповідно до статей 69, 70 СК України майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, при його розподілі ділиться в рівних частках між ними, якщо шлюбним договором або домовленістю не визначено іншого.

Згідно з частиною першою статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування статті 62 СК України збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, виклдаеного у Постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) , Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

З висновку судової будівельно-технічної експертизи від 02 липня 2020 року № 125-072, складеного судовим експертом Лесків С.А., встановлено, що ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_5 у складі квартири №3 , станом на 1995 рік становить 529 747 грн, а станом на дату проведення експертизи - 912 001 грн.

На підставі виконаних розрахунків ринкова вартість вказаного об`єкта внаслідок виконаної реконструкції порівняно з вартістю спірних об`єктів в стані, що існував до поліпшення , збільшена на 382254 грн, що складає збільшення вартості на 42%.

Вартість обсягів будівельно-ремонтних робіт з реконструкції будинку (з врахуванням надвірних будівель і споруд та внутрішнього облаштування) на час проведення експертизи становить 499 988 грн, вартість виконаних робіт по капітальному ремонту в житловому будинку літ. А-1 складає 157 326 грн.

Також з висновку експертизи вбачаєьться, що вказана квартира була обладанана системою газопостачання та водопостачання , а у зв`язку з проведеною реконструкцією була виконана заміна трубопроводів газопостачання з додаванням нового трубопроводу 12,0 м з заміною газового обладнання , а саме на новий 2-хконтурний котел , а також встановлена система зовнішнього центрального водовідведення та система трубопроводів зовнішньої каналізації на загальну суму 13 188 грн., що відповідає 3,39 % від загальної вартості виконаних ремонтно-будівельних робіт житлового будинку літер а з житловою прибудовою.

Для застосування правил, передбачених статтею 62 СК України, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду зауважила, що істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно.

Тобто застосування вказаних норм не виключає можливості визнання права спільної сумісної власності на об`єкт права особистої приватної власності одного з подружжя з подальшим визначенням часток при поділі такої власності лише з урахуванням особистих і спільних майнових та трудових затрат кожного з подружжя.

Таким чином, суд вважає доведеним, що збільшення вартості житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, у порівнянні з його вартістю станом на 1995 рік за рахунок проведення в ньому ремонтно-будівельних робіт з реконструкції та прибудови - дійсно мало місце та становить 42 % .

Відповідно до ст.71 СК майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч.3 ст.372 ЦК); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08.11.2017 (справа №61447цс17).

У п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2008 №11 судам роз`яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Таким чином, майно, яке належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності в порядку ст.57 СК, не перетворюється повністю та автоматично у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному ст.62 СК, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному з подружжя на праві особистої приватної власності.

Так, спірний житловий будинок ( 4/5 його часток) до проведення переобладнання та ремонтних робіт у ньому належав ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності (п.2 ч.1 ст.57 СК), а тому зазначена частка не може бути об`єктом поділу.

Вказані правові висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеної у Постанові від 17 квітня 2019 року по справі №541/2734/16-ц.

Відповідно до положень ст. 357 ЦК України, співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

За такого, оскільки у власності ОСОБА_1 , перебуває 4/5 часток цього будинку , доказів отримання згоди іншого співвласника ОСОБА_3 на прибудову до вказаного житлового будинку суду не надано і про таке навіть не зазначено, позовних вимог до ОСОБА_3 , яка є третьою особою за зустрічним позовом, не заявлено, отже суд доходить до висновку, що спільною сумісної власністю сторін по справі є 34 % від спірного житлового будинку , що дорівнює 4/5 від 42%.

Отже, ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя належить 17% від вказаного житлового будинку з надвірними та господарськими спорудами, що становить у грошовому виразі 155 040 грн 17 коп.

Щодо вимог зустрічного позову про визнання грошові кошти в розмірі 2 527 720,00 грн., що еквівалентно 97220,00 дол. США, які отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 об`єктом особистої власності ОСОБА_2 . Та стягнення з ОСОБА_1 на його користь цих грошових коштів.

23.06.2005 року між ЗАТ компанією «Миколаївбудінвест», з однієї сторони та ОСОБА_1 , з другої сторони був укладений договір на пайове будівництво житла № 14.

Відповідно до умов договору виконавець був зобов`язаний побудувати на надати у власність пайовику квартиру АДРЕСА_2 .

Також, відповідно до умов договору загальна сума будівництва, яку пайовик був зобов`язаний перерахувати на рахунок виконавця на момент укладення договору складала 491 000,00 грн., що на тій час було еквівалентно 97 220,00 доларів США.

01.10.2009 року на вказану квартиру виконкомом ММР було видано свідоцтво про право власності НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_1 .

Згідно Договору купівлі-продажу від 15.12.2009 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_14 квартиру АДРЕСА_2 , ціна продажу становить 640 000 грн. Договрі нотаріально посвідчений за реєстровим номером приватним нотаріусом Миколаївського МНО Яновською С.О.

При цьому , як вбачається з матеріалів нотаріальної справи , при продажу вказаної квратири надана нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 про надання згоди своїй дружині ОСОБА_1 на продаж сумісно придбаної під час шлюбу квартири АДРЕСА_2 за ціну 640 000 грн, змість ст. 60,65 СК України нотаріусом йому роз`яснено.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Жодних доказів того, що вказана квартира була придбана виключно на особисті кошти ОСОБА_2 - останнім суду не надано взагалі.

За такого, оскільки вказана квратира була продана під час шлюбу і за нотаріально посвідченої згодою самого ОСОБА_2 , то суд доходить висновку про те, що в будь-якому разі отримані від продажу квартири грошову суму під час шлюбу сторони мали можливість витратити також під час шлюбу на потреби та в інтересах сім`ї, в період який обидві сторони перебували у шлюбі і доказів не ведення ними спільного господарствау той період сду не надано.

Отже, вказані вимоги не підлягають до задоволення за їх безпідставністю та недоведеністю.

Щодо вимог первісного позову про стягнення компенсації за Ѕ квартири за адресою АДРЕСА_4 , яка була зареєстрована за ОСОБА_2 .

Згідно Договору купівлі-продажу майнових прав від 21.02.2014 року ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» продав ОСОБА_2 майнові права на квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 42,84 кв.м. за ціну в 188 370 грн.

Квартира АДРЕСА_9 за реєстрована за ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_7 від 27.10.2015 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказана квартира за догвором купівлі-продажу від 07.06.2018 року відчужена ОСОБА_15 .

Заперечуючи проти цих позовних вимог, відповідач зазначає, що вказана квратира була придбана ним виключно за особисті кошти, які отримані ним від продажу простих іменних акції Товариства, які належали йому на праві оособистої приватної власності- а отже ця квартира не набула статусу спільного сумісного майна подружжя.

Згідно Договору купівлі-продажу частки у Статутному капіталу господарського товариства від 21.02.2014 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_8 частку в статутному капіталі ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» у розмрі 7,7451% , що становить 17 850 грн.

Також представником відповідача за первісними позовом надано копію Акут приймання-передачі грошових коштів в розрахунок за акції ВАТ «ДСК», що належали ОСОБА_16 від 25.12.2013 року.Так, сторони прийшли до угоди, що ОСОБА_8 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 120 000 доларів США за акції ВАТ «миколаївський ДСК» в кількості 34000 шт, які належали ОСОБА_2 , на праві особистої власності, а ОСОБА_8 , прийняв їх у свою власність. Повний розрахунок за акції проводився за період з січня 2005 року по грудень 2013 року.

Також надані письмові пояснення ОСОБА_9 , яка зазначає, що станом на 21.02.2014 року вона працювала в ВАТ «Миколаївський домобудівельний комбінат» на посаді фінансового директора. Дійсно 21.02.2014 року ОСОБА_2 , було продані прості іменні акції ВАТ в кількості 34000 штук ОСОБА_8 . В якості повного розрахунку за вказані акції у власність ОСОБА_2 , була відчужена квартира АДРЕСА_9 . Після оформлення на ім`я ОСОБА_2 вказаної квартири розрахунок за продані акції був проведений в повному обсязі.

Також надані письмові пояснення ОСОБА_8 , який зазначає, що станом на 21.02.2014 року працював в ВАТ «Миколаївський домобудівельний комбінат» на посаді генерального директора . Дійсно 21.02.2014 року ОСОБА_2 йому було продані прості іменні акції ВАТ в кількості 34000 штук . В якості повного розрахунку за вказані акції у власність ОСОБА_2 , була відчужена квартира АДРЕСА_9 . Після оформлення на ім`я ОСОБА_2 вказаної квартири розрахунок за продані акції був проведений в повному обсязі.

Вказані докази суд оцінює критично.

Письмові пояснення ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 не можуть бути розцінені судом як допустимий та належний доказ, адже ці особи не були допитані судом як свідки, їх пояснення також не оформлені як пояснення свідка.

Наданий Акт від 25.12.2013 року також містить суперечливі дані щодо перехїоду права власності на вказані акції, вказаний у ньому період не узгоджується з письмовими поясненнями самого ОСОБА_8 , крім того продаж простих іменних акцій відкритого акціонерного товариства був врегульований на законодавчому рівні і не передбачав продаж цінних паперів згідно Акту приймання передачі.

Так, положенням ЗУ «Про цінні папери та фондовий ринок - в редакції станом на грудень 2013 року, а саме ч.3 ст. 4 цього Закону встановлено, права на іменний цінний папір та права за іменним цінним папером переходять до іншої особи у порядку, встановленому законодавством про депозитарну систему України.

Інформацію про власників іменних цінних паперів емітент одержує у формі реєстру власників іменних цінних паперів. Перехід прав на іменні цінні папери і реалізація прав за ними потребує обов`язкової ідентифікації власника депозитарною установою, що веде рахунок у цінних паперах такого власника.

Відповідно до ст. 6 цього Закону акція - іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств, і законодавством про інститути спільного інвестування.

Акція має номінальну вартість, установлену в національній валюті. Мінімальна номінальна вартість акції не може бути меншою, ніж одна копійка.

Акціонерне товариство розміщує тільки іменні акції. У разі існування акцій у документарній формі власникові акцій видається сертифікат акції (акцій).

У сертифікаті акції (акцій) зазначаються вид цінного паперу, найменування акціонерного товариства, серія і номер сертифіката, міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу, тип і клас акцій, номінальна вартість акції, кількість акцій, що належить власникові за таким сертифікатом, ім`я (найменування) власника, підпис керівника емітента або іншої уповноваженої особи, засвідчений печаткою емітента (уповноваженої особи).

Доказів належності ОСОБА_2 згадуваних 3400 іменних акцій ( відповідного сертифікату) суду не надано, що позбавляє суд можливості перевірити належнисть йому вказаних акцій саме на праві особистої приватної власності.

Крім того доказів належного продажу цих акцій відповідно до вищевказаних вимог Закону- також не надано.

Також надані документи взагалі не містять даних про те, що майнові права на спірну квратиру були придбані саме за кошти від продажу належних ОСОБА_2 , акцій цього Товариства ( адже період повного розрахунку згідно Акту зазначено до лютого 2014 року, більш того, в зустрічному позові він сам посилається на те, що і квартиру по АДРЕСА_10 в 2009 році він також придбавав за кошти від продажу іменних акцій) , так і взагалі належності ОСОБА_2 , цих акцій і їх дійсної вартості.

Крім того, відповідачем взагалі не обгрунтовано неможливість оформлення договору купівлі-продажу майнових прав одразу з зазначенням, що квартира придбавається в обмін на вказані акції, якщо такі правовідносини дійсно виникли між сторонами.

За такого, суд вважає доведеним , що ОСОБА_2 на придбання майнових прав за Договором купівлі-продажу майнових прав від 21.02.2014 року витрачено 170 520 грн спільних коштів ( 188370 грн вартості майнових прав - 17 850 грн отримані ним в той же день як і купівля вказаних майнових прав за Договором купівлі-продажу частки у Статутному капіталі ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» у розмрі 7,7451% ).

Статями 69, 70 СК України закріплено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а також правило про те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

Разом з тим відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому вона стосується всього обсягу майнових прав подружжя, реалізовуючи які, вважається, що кожен із подружжя діє за згодою другого та виключно в інтересах сім`ї. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком . Отже, саме на відповідача покладався обов`язок спростування презумпція спільної сумісної власності сторін.

Проте при цьому , суд не може прийняти до уваги і посилання позивачки за первісним позовом щодо вартості квартири на час її продажу у розмірі 768 800 грн. По-перше, в обгрунтування цього нею надано лише два витяги з сайту «Юнидом.юа» щодо продажу ,на її твердження, аналогічної квартири - що не є належним та достеменним доказом.

По-друге, як вбачається з матеріалів справи, в період шлюбних відносин відповідчаем придбавалися саме майнові права на квартиру, а після припинення шлюбних відносин ним відчужена вже квартира як окремий об`єкт нерухомості, що є різними , не тотожними об`єктами цивільних прав, їх правовий режим регулюється різними положенням ЦК України ( ст. 177 та ст. 382 ЦК України).

Так, згідно усталеної правової позиції Верховного Суду, під майновими правами слід розуміти будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності. Верховний Суд України визначає майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

За такого, позовні вимоги про стягнення з відповідача компенсації вартості Ѕ частки квартири по АДРЕСА_11 у розмірі, виходячи з її ринкової вартості на час відчуження - задоволенню не підлягають.

Разом з тим, враховуючи вищенаведені положення законодавства щодо поділу спільного майна подружжя та стягнення компенсації за частку у спільному майні, відчуженого без згоди іншого подружжя ( а протилежного відповідачем ОСОБА_2 , не доведено), з нього на користь позивачки підлягає стягненню компенсація за відчужені майнові права у розмірі 85 260 грн.

Враховуючи усе вищевикладене, суд доходить до наступних висновків.

Вимоги первісного позову в частині поділу рухомого майна подружжя, а саме виділити ОСОБА_1 у власність холодильник LG Electronics, Кухню Merx з варочною поверхнею з духовою шафою, витяжкою, електричну духовку Ariston. телевізор Sharp, телевізор Philips, кондиціонер Akira, морозильну камеру Liebher, мікрохвильову піч LG, хлібопіч Tefal, мультіварку Philips, пральну машину Bosh, парохотяг Zеpter, пароочищувач Zеpter, комп`ютерний стіл, спальний гарнітур (ліжко, 2 шафи, 2 тумби, комод), вітальня (шафа з дзеркалом, тумба для взуття), електрична духовка Ariston; в виділити у власність ОСОБА_2 . Автомобіль Volkswagen Bora реєстраційний номер НОМЕР_1 , генератор бензиновий, мультіварку « REDMOND», електричну плітку, електричну сушарку для фруктів «HILTON», пароварку « TEFAL», офісне крісло, стіл чавунний зі стільцями та парасолькою ( вуличні), мангал, електричні інструменти, садовий інвентар, шланги садові, частини паркана з профлиста, килим, басейн дитячий, басейн каркасний 2*3 м, вішалка для одягу напільна, дробина алюмінієва, дробина металева телефон-факс, 2 принтера, сканер - є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Вимоги первісного позовупро виділення у власність ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя транспортний засіб УАЗ 469Б номерний знак НОМЕР_2 - не підлягають задоволенню за безпідставністю.

Вимоги первісного позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 - задоволенню не підлягають в зв`язку з обранням неправильного способу захисту порушеного права.

Також не підлягають до задоволення вимоги первісного позову про стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 компенсації за Ѕ квартири за адресою АДРЕСА_4 та про поділ доходів підприємств, засновником яких є ОСОБА_2 , за період з 2006 по 2016 роки - за їх необгрунтованістю та недоведеністю .

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнання за ним права власності на 21/100 частку у праві власності на цей житловий будинок - підлягають до часткового задоволення, а саме в частині визнання за сторонами права спільної сумісної власності на 34/100 часток на вказаний житловий будинок із господарськими та побутовими спорудами . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя залишити у власності ОСОБА_1 право власності на 4/5 часток вказаного житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами, до складу яких входять 34/100 часток вказаного житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами.

Оскільки вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення йому перешкод у користуванні вказаним домоволодінням шляхом вселення у житловий будинок залежить від вирішення його вимог про визнання за ним права власності на частку цього житлового будинку, то , як наслідок залишення цього будинку у власності ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя в натурі з присудженням ОСОБА_2 відповідної грошової компенсації за різницю у його вартості - то у задоволенні цих вимог зустрічного позову слід відмовити за безпідставністю.

Не підлягають задоволенню і вимоги зустрічного позову про визнання грошових коштів в розмірі 2 527 720,00 гривень, що еквівалентно 97 220,00 доларів США, які отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 об`єктом особистої власності ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 на його користь цих грошових коштів - за їх необгрунтованістю.

Відповідно до ч. 1 , 2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Також, враховуючи вищенаведені висновки суду та положення діючого законодавства, принцип рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності , а також фактичний порядок користування майном, що склався між сторонами після припинення шлюбних відносин, суд вважає за доцільне поділити між сторонами спільне майно в натурі, виходячи з мотивів, виклад ених судом вище.

При цьому, стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають 85 260 грн. компенсації за відчужену частку майнових прав за догвором від 21.02.2014 року , 42 500 грн компенсації вартості частки автомобіля Volkswagen Bora, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а всього на загальну смуу 127 760 грн, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню компенсація за 17/100 часток житлового бдуинку по АДРЕСА_5 у розмірі 155 040 грн 17 коп.

За такого, суд приходить до висновку про необхідність стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 27 280,17 грн компенсації різниці вартості у спільному майні подружжя ( 155 040 грн 17 коп. - 127 760 грн).

Керуючись ст.ст. ст. 4, 10, 18, 76, 95, 133, 141, 223, 258, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя- задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, виділити ОСОБА_1 у власність холодильник LG Electronics, Кухню Merx з варочною поверхнею з духовою шафою, витяжкою, електричну духовку Ariston, телевізор Sharp, телевізор Philips, кондиціонер Akira, морозильну камеру Liebher, мікрохвильову піч LG, хлібопіч Tefal, мультіварку Philips, пральну машину Bosh, парохотяг Zеpter, пароочищувач Zеpter, комп`ютерний стіл, спальний гарнітур (ліжко, 2 шафи, 2 тумби, комод), вітальня (шафа з дзеркалом, тумба для взуття), електрична духовка Ariston.

Виділити у власність ОСОБА_2 автомобіль марки Volkswagen Bora, реєстраційний номер НОМЕР_1 , генератор бензиновий, мультіварку « REDMOND», електричну плітку, електричну сушарку для фруктів «HILTON», пароварку « TEFAL», офісне крісло, стіл чавунний зі стільцями та парасолькою ( вуличні), мангал, електричні інструменти, садовий інвентар, шланги садові, частини паркана з профлиста, килим, басейн дитячий, басейн каркасний 2*3 м, вішалка для одягу напільна, дробина алюмінієва, дробина металева телефон-факс, 2 принтера, сканер.

У задоволенні вимог первісного позову про стягнення компенсації з ОСОБА_2 за Ѕ квартири за адресою АДРЕСА_4 - відмовити.

У задоволенні вимог первісного позову про виділення у власність ОСОБА_2 транспортного засобу марки УАЗ 469Б номерний знак НОМЕР_2 , 1983 року випуску- відмовити.

У задоволенні вимог первісного позову про поділ доходів підприємств, засновником яких є ОСОБА_2 , за період з 2006 по 2016 роки- відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя- задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на 34/100 часток на житловий будинок із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя залишити у власності ОСОБА_1 право власності на 4/5 часток житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 , до складу яких входять 34/100 часток вказаного житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами.

В задоволенні вимог про усунення перешкод ОСОБА_2 в користуванні вказаним домоволодінням шляхом вселення у житловий будинок - відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання грошових коштів в розмірі 2 527 720,00 гривень, що еквівалентно 97 220,00 доларів США, які отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 об`єктом особистої власності ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2 527 720,00 гривень, що еквівалентно 97 220,00 доларів США- відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 27 280, 17 грн компенсацію різниці вартості у спільному майні подружжя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Гуденко О.А.