Справа № 715/2914/21
Провадження № 2/715/836/21
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 грудня 2021 року смт. Глибока
Глибоцький районний суд Чернівецької області у складі:
головуючого судді Григорчака Ю.П.
секретар судового засідання Ткач О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Кам`янецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 звернулися до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вони є власниками об`єктів нерухомості, а саме будинків відпочинку, що знаходяться по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 . Право власності на ці будинки відпочинку зареєстроване в реєстрі речових прав. Будівництво об`єктів нерухомості здійснювалось на земельних ділянках з належним цільовим призначенням 07.01, для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення.
Нещодавно їм стало відомо, що належні їм на праві власності будинки лише частково знаходяться на відповідних земельних ділянках, а частково на землях комунальної власності. Зазначена ситуація унеможливлює безперешкодну реалізацію права власності на нерухоме майно. З метою вирішення проблеми неузгодженості між розташуванням об`єкту нерухомості та земельної ділянки, на якій він має бути розміщений, на їх замовлення було виготовлено технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Зазначені технічні документації були подані до Кам`янецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області. Будь яких обмежень щодо використання земельних ділянок, на яких знаходяться об`єкти нерухомості, не виявлено.
Разом з тим, листами від 30.11.2021 року сільська рада відмовила у затвердженні поданих технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), посилаючись на те, що не вбачає підстав прийняття позитивного рішення.
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, проте направили до суду заяву, в якій вказали, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, позов просять задовольнити, справу розглядати без їх участі. Не заперечують проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача Кам`янецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області в судове засіданні не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, жодних клопотань до суду не направляв. Зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, а також визначив наступні правові норми, що їх регулюють.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №72580332 від 08 листопада 2016 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок відпочинку АДРЕСА_1 .
17 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ПП «Кайлас-К» із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0600 га., цільове призначення 07.01, для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, за адресою: Чернівецька область, Чернівецький район, на території Кам`янецької територіальної громади, за межами с. Біла Криниця.
Згідно витягу про державну реєстрацію прав за №30857852 від 04 серпня 2011 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить будинок відпочинку АДРЕСА_2 .
17 червня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до ПП «Кайлас-К» із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0700 га., цільове призначення 07.01, для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, за адресою: Чернівецька область, Чернівецький район, на території Кам`янецької територіальної громади, за межами с. Біла Криниця.
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №73246536 від 17 листопада 2016 року, на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2009 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_4 .
17 червня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до ПП «Кайлас-К» із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1000 га., цільове призначення 07.01, для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, за адресою: Чернівецька область, Чернівецький район, на території Кам`янецької територіальної громади, за межами с. Біла Криниця.
22 жовтня 2009 року ОСОБА_11 отримав дозвіл на виконання будівельних робіт №03-129/09, для будівництва будинку відпочинку (дачі) по АДРЕСА_6 .
Згідно технічного паспорту, виготовленого на замовлення власника ОСОБА_4 , за адресою АДРЕСА_7 збудовано будинок відпочинку.
17 червня 2021 року ОСОБА_4 звернувся до ПП «Кайлас-К» із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1000 га., цільове призначення 07.01, для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, за адресою: Чернівецька область, Чернівецький район, на території Кам`янецької територіальної громади, за межами с. Біла Криниця.
Відповідно до договору купівлі-продажу за №3531 від 10 жовтня 2009 року ОСОБА_12 продав ОСОБА_5 будинок відпочинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_6 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0700 га., цільове призначення якої інше призначення (проектування та будівництво будиночків відпочинку).
17 червня 2021 року ОСОБА_5 звернувся до ПП «Кайлас-К» із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0700 га., цільове призначення 07.01, для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, за адресою: Чернівецька область, Чернівецький район, на території Кам`янецької територіальної громади, за межами с. Біла Криниця.
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 грудня 2012 року ОСОБА_7 на праві приватної власності належить будинок відпочинку за адресою АДРЕСА_7
17 червня 2021 року ОСОБА_7 звернувся до ПП «Кайлас-К» із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0100 га., цільове призначення 07.01, для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, за адресою: Чернівецька область, Чернівецький район, на території Кам`янецької територіальної громади, за межами с. Біла Криниця.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є власниками об`єктів нерухомості, а саме будинків відпочинку, що знаходяться по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та Новобілокриницькій №№ 7, АДРЕСА_7 .
При визначенні в натурі меж належних на праві власності позивачам земельних ділянок останні з`ясували будинки лише частково знаходяться на відповідних земельних ділянках, а частково на землях комунальної власності.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України.
З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.
Як зазначила в своїй постанові Велика Палата Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі N 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі N 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі N 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від них.
Аналогічна позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18.
Отже, зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
Принцип спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки має на меті дотримання законних прав та інтересів власника нерухомого майна, а також забезпечення можливості реалізації ним відповідних правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.
Відповідно до ч.7 ст. 120 ЗК України у випадках та порядку, визначених частинами першою і другою, абзацами першим і другим частини третьої, частиною четвертою, абзацами першим і другим частини п`ятої цієї статті, документи, що підтверджують набуття права власності, права оперативного управління, господарського відання на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, об`єкт незавершеного будівництва чи частку у праві спільної власності на такий об`єкт), є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або права користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.
Згідно ч.11 ст.120 ЗК України якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу.
Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або користування набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом.
Пропущення строку подання клопотання, зазначеного в абзаці першому цієї частини, не може бути підставою для відмови набувачу (власнику) такого об`єкта у передачі йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт.
Як встановлено судом, позивачі є власниками будинків відпочинку та земельних ділянок під цими будинками, які розташовані на території Кам`янецької ОТГ. Частково будинки відпочинку позивачів знаходяться на землях комунальної власності, які фактично перебувають у їх користуванні. Не затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) порушує права позивачів та обмежує їхню можливість в користуванні та розпорядженні майном, яке належить їм на праві приватної власності. Даний факт також порушує принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди.
Крім того, аналізуючи правові відносини, які виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити, що звертаючись за захистом свого права на нерухоме майно, позивачі не просять орган місцевого самоврядування додатково виділити їм земельні ділянки, на яких знаходяться належні їм споруди, а лише просять затвердити технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою приведення у відповідність фактично існуючих належних їх будівель з фактичним розташуванням земельних ділянок, на яких ці будівлі споруджені. При цьому у їх власності вже перебувають земельні ділянки для розміщення і обслуговування цих будівель, проте розташування цих земельних ділянок не в повній мірі відповідає фактичному розташуванню будівель.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
Натомість, у цій справі відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, прийняти відмову або надати дозвіл. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.
При цьому, слід зазначити, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судами зазначеного способу захисту права не можливо вважати втручанням у дискреційні повноваження такого суб`єкта владних повноважень.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеної у постановах від 22.03.2018 (справа № 823/795/17), від 27.02.2018 (справа № 816/591/15-а), від 16.09.2015 (справа № 21-1465а15).
Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а статтею 8 Конституції України закріплено що в Україні визнається і діє принцип верховенство права.
Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.
- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;
- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;
- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.
Крім того, згідно з п. 65 вказаного рішення Суду втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.
Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду під поняттям "необхідності" мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.
Також необхідно зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 06.09.1978 у справі "Класс та інші проти Німеччини", із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.
Статтею 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод як джерело права.
Так, у п. 54 рішення від 02.11.2006 по справі "Волохи проти України" зазначено, що це втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене "згідно із законом", оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження.
Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (п. 147 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Броньовський проти Польщі" від 22.06.2004). Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї, та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. У національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гавенда проти Польщі" від 14.03.2002, п. 56 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Аманн проти Швейцаріїї" від 16.02.2000).
Також Європейський суд з прав людини у п. 30 рішення у справі "Круслена" від 24.04.1990 зазначив, що закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі чи судді нічим не обмеженого дискреційного права суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання.
Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні від 09.06.2005 по справі "Фадєєва проти Росії", в якому Суд з відсилкою до справи "Баклі проти Сполученого Королівства" зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку "необхідності" втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції".
Зобов`язуючи орган державної влади виконати свої дискреційні повноваження, суд встановлює справедливість та відновлює баланс взаємодії між органами влади та громадянами. Також, що є дуже важливим, суд унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання органами влади своїми дискреційними повноваженнями.
Покладення такого обов`язку на відповідача, як затвердження технічної документації із землеустрою, не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта, та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.
Зі змісту листів відповідача вбачається, що сільська рада не вбачає підстав для затвердження технічної документації із землеустрою. Таким чином, відповідач у спірних відносинах вже реалізував свої дискреційні владні повноваження, відмовивши позивачам в затвердженні землеустрою. Оскільки визначених законом підстав для такої відмови (бездіяльності) під час розгляду справи встановлено не було, суд вважає, що відновлення порушеного права позивачів можливе не інакше, як шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії.
Враховуючи вище викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4-13, 19, 76-81, 89, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - задовольнити.
Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: