Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 703/3560/19
Провадження № 2/711/265/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого - судді Скляренко В.М.

при секретарі Слабко Ю.М.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

його предствника ОСОБА_3

представників третіх осіб Хабло О.М., Желізняк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Державної казначейської служби України; треті особи: Головне управління Національної поліції в Черкаській області, прокуратура Черкаської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позовна заява мотивована тим, що 09.10.2013 року слідчим відділом Смілянського МВ УМВС України в Черкаській області розпочато кримінальне переслідування по обвинуваченню його ( ОСОБА_1 ) в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 та ч.1 ст. 125 КК України. Після завершення досудового розслідування, кримінальне провадження направлено до суду.

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року у справі №703/2/114-к його (позивача ОСОБА_1 ) визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України та виправдано. Вказаний вирок вступив в законну силу 06.09.2016 року.

Також в обґрунтування позову вказує, що 09.10.2013 року слідчим органу досудового розслідування відомості про вчинення злочину внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002285, правова кваліфікація ч. 4 ст. 152 КК України та розпочате досудове розслідування по обвинуваченню (його ОСОБА_1 ) в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України.

10.10.2013 року по даному кримінальному провадженню прокурором Черкаської області призначено процесуального прокурора та йому (позивачу) оголошено про підозру в скоєнні вказаного злочину.

14.10.2013 року на підставі подання слідчого органу досудового розслідування під процесуальним керівництвом прокурора, Смілянським міськрайонним судом йому (позивачу) обрано запобіжний захід тримання під вартою та в залі суду взято під варту та етаповано в СІЗО м. Черкаси.

10.12.2013 року слідчим органу досудового розслідування відомості про вчинення злочину внесені в ЄРДР за № 0002727, правова кваліфікація ч. 1 ст. 125 КК України та розпочато досудове розслідування.

27.12.2013 року справи № 0002285 та № 0002727 об`єднані в одне провадження.

31.12.2013 року по справі складено обвинувальний акт по обвинуваченню його ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 152 та ч. 1 ст. 125 КК України, затверджено прокурором та направлено на розгляд до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області.

В подальшому, Смілянським міськрайонним судом відкрито провадження та розпочате судове слідство по справі №703/2/14-к, № 1-кп/703/41/14 та 13.08.2014 року, в ході судового розгляду справи прокурором змінено обвинувачення з ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 125 КК України на ч. 2 ст. 156 КК України, обвинувальний акт проголошено в судовому засіданні.

22.08.2014 року вироком Смілянського міськрайонного суду у справі № 703/2/14-к, (провадження № 1-кп/703/41/14) його - ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України та призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбуття призначеного покарання з визначенням іспитового строку, з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Запобіжний захід тримання під вартою змінено на особисте зобов`язання до вступу вироку в законну силу та звільнено його з-під варти в залі суду.

Даний вирок був оскаржений до апеляційного суду Черкаської області ним (позивачем) та прокурором.

26.11.2014 року комісія з питань захисту прав дитини Смілянської районної державної адміністрації Черкаської області було прийняте рішення № 343 від 26.11.2014 року про доцільність позбавлення батьківських прав, батька - ОСОБА_1 та матері - ОСОБА_4 . Дане рішення мотивоване тим, що він позивач ОСОБА_1 ) вироком Смілянського міськрайонного суду від 22.08.2014 року визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_5

28.11.2014 року Смілянським міськрайонним судом відкрито провадження у цивільні справі № 703/6540/14-ц (провадження № 2/703/76/15) за позовом Органу опіки та піклування Смілянської РДА Черкаської області, в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , до батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В подальшому, постановою Апеляційного суду Черкаської області від 05.12.2014 року скасовано вирок Смілянського міськрайонного суду від 22.08.2014 року, справу скеровано на новий розгляд справи до суду першої інстанції. Запобіжний захід залишено особисте зобов`язання.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 06.01.2015 року матеріали у справі № 703/2/14-к (провадження № 1-кп/703/39/15) по його ОСОБА_1 обвинуваченню за ч. 2 ст. 156 КК України обвинувальний акт повернуто прокурору для усунення виявлених недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 19 лютого 2015 року апеляція прокурора на ухвалу Смілянського міськрайонного суду від 06.01.2015 року залишена без задоволення.

В подальшому рішенням Смілянського міськрайонного суду від 12 березня 2015 року у справі №703/6540/14-ц (провадження № 2/703/76/15) частково задоволено позов Органу опіки та піклування Смілянської РДА, в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Позбавлено його ОСОБА_1 та ОСОБА_4 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто із нього ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь особи, яка буде опікуном чи закладу до якого буде передано неповнолітню ОСОБА_5 аліменти на її утримання в розмірі ј частини заробітку ( доходу ), але не менше 30 % прожиткового мінімуму доходу громадян для дитини відповідного віку, починаючи з 27.11.2014 року і до досягнення донькою повноліття.

10.04.2015 року в кримінальному провадженні № 0002285 прокурором складено новий обвинувальний акт, яким йому ОСОБА_1 змінено обвинувачення з ч. 2 ст. 156 на ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 125 КК України та вручено його копію. Даний обвинувальний акт був направлений до Придніпровського районного суду м. Черкаси.

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року у справі № 703/2/114-к (провадження № 1-кп/711/34/16) його ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України та виправдано за недоведеністю у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України та скасовано обраний йому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 06.09.2016 року вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року залишений без змін, а апеляційна скарга прокурора без задоволення.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року вступив в законну силу 06.09.2016 року.

За таких обставин вважає, що він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 10.10.2013 року по 06.09.2016 року, тобто 1029 діб, з яких: з 14 жовтня 2013 року по 22 серпня 2014 року 313 діб перебував під вартою в СІЗО м. Черкаси; з 22 серпня 2014 року по 06 вересня 2016 року незаконно засуджений, перебував під особистим зобов`язанням, і внаслідок незаконного кримінального переслідування, тримання його під вартою, та незаконного засудження йому була завдана значна шкода.

В обґрунтування позовних вимог в частині завдання йому моральної шкоди вказує, що незаконне кримінальне переслідування, взяття та тримання його під вартою, засудження завдало йому значних моральних втрат і призвело до порушення нормальних життєвих морально етичних стосунків в сім`ї та родині; порушення нормальних життєвих зв`язків із сусідами, односельчанами, знайомими як в селі, по місцю проживання так і в місті, районі; порушення нормального матеріального стану його сім`ї і родини, оскільки дружина з трьома малолітніми дітьми та батько і мати (дружини ) особи похилого віку, тяжко хворіють і весь період його перебування під вартою, жили на дві мінімальні пенсії останніх; порушення нормальних умов господарювання в домогосподарстві, оскільки його сім`я проживає в селі і має власне сільське господарство, яке його дружина фізично сама обходити не могла.

Також вказує, що він переніс психічну травму, душевні страждання та приниження батьківської честі та гідності в період незаконно перебування під кримінальним переслідуванням і зазначені вище моральні та матеріальні втрати його сім`ї і на даний час вимагають від нього значних додаткових зусиль для організації проживання та відновлення нормального життєвого стану.

Відповідно ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

В статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» зазначено право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 42 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 та 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних миттєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

А тому, просить стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету на його користь в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду 3000000 грн., з яких: 1000000 грн. внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та тривалого кримінального переслідування, 1000000 грн. внаслідок незаконного взяття і тримання під вартою в СІЗО, 1000000 грн. внаслідок незаконного засудження.

Відповідно до розпорядження в.о. голови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09.10.2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду, передано для розгляду до Придніпровського районного суду м. Черкаси.

16.10.2019 року дана цивільна справа надійшла до Придніпровського районного суду м. Черкаси та згідно автоматизованого розподілу передана судді Скляренко В.М.

Ухвалою від 21.10.2019 року суддею Придніпровського районного суду м. Черкаси Скляренко В.М. прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено підготовче судове засідання.

08.11.2019 року представником відповідача Державної казначейської служби України Ярош С.В. подано відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі. При цьому, просить врахувати, що згідно з положеннями ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, зокрема, внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Проте, відповідно до ч. 4 ст. 1176 ЦК України, фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

З вироку Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22.08.2014 року по справі № 703/2/14-к вбачається, що позивач ОСОБА_1 визнав свою провину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, у вчиненому щиро розкаявся та просив суворо його не карати.

З вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року та ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 06.09.2016 року вбачається, що потерпіла ОСОБА_5 , за заявою і свідченням якої позивач був притягнутий до кримінальної відповідальності, обмовила позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, судом достеменно встановлено, що, внаслідок неправдивих свідчень потерпілої ОСОБА_5 , позивач був притягнутий до кримінальної відповідальності.

Крім того, в матеріалах справи наявні неспростовні докази, що позивач ОСОБА_1 шляхом самообмови перешкоджав з`ясуванню істини і цим сприяв незаконному засудженню, незаконному притягненню його до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу та незаконному його затриманню.

Також вказує, що Казначейство наголошує на неприпустимості відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності на підставі неправдивої заяви про злочин та свідчень його доньки ОСОБА_5 , а також внаслідок самообмови самого позивача.

Крім того, згідно зі ст. 3 Закону України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відповідно до ч. 5 ст. 4 вказаного Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Частиною 6 ст. 4 Закону України № 266/94-ВР встановлено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Після застосування граматичного тлумачення до наведених норм стає очевидно, що незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду не обов`язково мають завдати особі моральну шкоду. Згадана шкода не презюмується і має бути доведена відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивачем ОСОБА_1 не надано підтверджуючих документів, щодо перенесення психічної травми, душевних страждань та приниження батьківської честі, а також, що він переніс душевні страждання, приниження гідності в залі суду під час допиту неповнолітньої доньки, сусідів, директора та вчителів школи.

Крім того, вважає, що позивачем не враховано норми Закону України № 266/94-ВР і розмір морального відшкодування необгрунтовано завищено.

Відповідно до пункту 3 статті 13 Закону України № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Позивач перебував під слідством з 09.10.2013 року по 06.09.2016 року, тобто 2 роки та 10 повних місяців або 34 повні місяці.

Аналіз вказаної вище норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством і судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на день відшкодування.

Розміри мінімальної заробітної плати на 2019 рік установлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 грн.

Разом із тим, відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що набрав чинності з 01 січня 2017 року, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 грн.

Оскільки, право позивача на відшкодування шкоди є наслідком незаконності у діях органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, про що зазначається у частині 1 статті 2 Закону та тому й відшкодування шкоди повинно відбуватися в розмірах і порядку, передбачених Законом, а саме 54400 грн. (1600,00 грн. х 34 місяці).

З огляду на зазначене вище, сума моральної шкоди в розмірі 3000000 грн. належним чином не підтверджена і має характер удаваної.

13.11.2019 року представником третьої особи - Головного управління національної поліції в Черкаській області Желізняк Ю.В подано до суду письмові пояснення, в яких остання просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову. При цьому, просить врахувати, що позивач має довести наявність зв`язку між його обвинуваченням та моральною шкодою, а також довести її розмір. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди, її розміру. Однак, позивачем жодним документом не підтверджено факт заподіяння останньому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не доведено за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони йому заподіяні, і з чого він при цьому виходив, не доведений причинний зв`язок між шкодою та фактом притягнення його до кримінальної відповідальності

Також просила врахувати, що вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 06.09.2016 року, не підтверджується факт наявності причинного зв`язку між шкодою у визначеною позивачем у розмірі 3000000 грн., і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження завданої йому моральної шкоди, протиправності поведінки заподіювача, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

13.11.2019 року представником третьої особи прокуратури Черкаської області Архипенко В.О. подано письмові пояснення по справі, в яких остання просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову. При цьому, просить врахувати наступне.

В провадженні слідчого відділу Смілянського МВ УМВС України в Черкаській області перебувало кримінальне провадження № 0002285 від 09.10.2013 року за обвинуваченням ОСОБА_1 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 4 ст. 152 КК України.

З урахуванням зібраних доказів, ОСОБА_1 10.10.2013 року було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 4 ст. 152 КК України, та 14.10.2013 року йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В подальшому 01.01.2014 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 125, ч. 4 ст. 152 КК України був направлений для розгляду до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області.

В ході судового розгляду, 13.08.2014 року, державним обвинувачем змінено обвинувачення ОСОБА_1 з ч. 4 ст. 152 на ч. 2 ст. 156 КК України. За фактом вчинення ним кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України закрито у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_5 від приватного обвинувачення.

Вироком Смілянського міськрайонного суду від 22.08.2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбуття покарання з іспитовим строком на 3 роки та змінено йому запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання до вступу вироку в законну силу.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 05.12.2014 апеляційну скаргу прокурора у даній справі задоволено, справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 06.01.2015 року обвинувальний акт повернуто прокурору. Після цього досудове розслідування тривало та з урахуванням достатніх доказів вини обвинуваченого ОСОБА_1 16.04.2015 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно останнього за ч. 1 ст. 125, ч. 4 ст. 152 КК України направлено для розгляду до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області.

У ході судового розгляду кримінальне провадження в частині вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_5 від приватного обвинувачення.

Вироком Придніпровського районного суду від 31.05.2016 року ОСОБА_1 виправдано через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України.

На вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси прокурором 04.06.2016 року внесено апеляційну скаргу, яку ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 06.09.2016 року залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Вказане і стало підставою звернення ОСОБА_1 до суду за відшкодуванням моральної шкоди.

Однак, у даній справі позивач ОСОБА_1 не надав суду будь-яких доказів, підтверджуючих факт вжиття ним додаткових зусиль для нормалізації своїх життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми тощо, які б були підставою для визначення розміру моральної шкоди у вказаній ним сумі 3000000 грн. Крім того, позивач взагалі не зазначає у позовній заяві підстави збільшення мінімального розміру моральної шкоди та не наводить відповідного обґрунтування.

Тому, враховуючи наведене, прокуратура Черкаської області вважає, що мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, який становить 65890 грн. 30 коп. (1921 грн. 30 х 1029 днів), відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси справу від 22.11.2019 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 , по справі призначено судово-психологічну експертизу.

23.12.2019 року представником третьої особи прокуратури Черкаської області Архипенко В.О. подано письмові пояснення по справі, в яких остання просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову. При цьому, просить врахувати, що відповідно до відповідно до ч. 4 ст. 1176 ЦК України, фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

Під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного. При цьому має значення причини, які спонукали особу до цього.

Самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. Водночас факт насильства, погроз чи інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом. Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкоди з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25.04.2019 року у справі № 704/696/16-ц.

Доказів на підтвердження того, що самообмова, яка стала наслідком застосування до ОСОБА_1 насильства, погроз та інших незаконних заходів, суду позивач не надав.

А тому, з огляду на викладене, відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 під час досудового слідства та протягом судового розгляду давав покази на підтвердження своєї вини й така самообмова була добровільною, завідомо неправдивою та зафіксована в матеріалах кримінальної справи.

01.12.2020 року до суду надійшов висновок експерта №3559/3560/20-27 від 25.11.2020 року за результатами проведення судової психологічної експертизи у цивільній справі №703/3560/19 з якого вбачається, що незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та тривалого кримінального переслідування, незаконним взяттям під варту і триманням під вартою в СІЗО, незаконним засудженням позивачу ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди. Рекомендована сума грошової компенсації завданої ОСОБА_1 моральної шкоди може дорівнювати грошовому еквіваленту у 270 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.12.2020 року закрите підготовче провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

29.12.2020 року представником відповідача Державної казначейської служби України за довіреністю Ярошем С.В. були подані до суду додаткові пояснення по суті позовної заяви, в яких останній вказує, що висновок судово-психологічної експертизи від 25.11.2020 року № 3559/3560/20-27 не може вважатися беззаперечним доказом права позивача ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, оскільки він ґрунтується на недостовірних даних, так як в матеріалах справи відсутні факти незаконного повідомлення про підозру гр. ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного його взяття під варту і тримання під вартою в СІЗО чи незаконного засудження. Зокрема, рішення суду, що набули законної сили та підтверджують зазначені факти, у матеріалах справи відсутні. Крім того, рекомендована експертом сума грошової компенсації завданої позивачу моральної шкоди може дорівнювати 270 мінімальних заробітних плат, або 1350000 грн., що значно нижче заявленої позивачем суми до відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000000 грн. і на думку відповідача вказана експертом сума взагалі носить рекомендаційний характер та значно завищена.

Разом з тим, також наголошує на неприпустимості відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України внаслідок притягнення позивача ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності на підставі неправдивої заяви про злочин та свідчень його доньки ОСОБА_5 , а також внаслідок самообмови самим позивачем.

Крім того, просить врахувати, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIIІ «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Пунктом 9 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

На виконання зазначеної норми прийнято Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, яким визначено механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників прийнятих, зокрема, судами.

Підпунктом 2 пункту 35 Порядку № 845 встановлено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсацію) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 38 Порядку № 845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

З таких підстав та враховуючи висновки, викладені в постановах Верховного Суду, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 та доданих до неї письмових доказів, Казначейство жодних прав та законних інтересів позивача не порушувало та не могло відповідно до своїх повноважень проводити кримінальне переслідування стосовно нього, тому відповідно і не може бути єдиним відповідачем по даній справі.

А тому, просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Шпак В.М. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача - Державної казначейської служби України Ярош С.В. просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову. При цьому, просив врахувати, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем в даній категорії справ, про що неодноразово вказував у своїх висновках Верховний Суд.

В судовому засіданні представник третьої особи Черкаської обласної прокуратури Хабло О.М. просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , в зв`язку з його безпідставністю.

В судовому засіданні представник третьої особи - ГУНП в Черкаській області за довіреністю Желізняк Ю.В. просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Шпак В.М., представника відповідача Державної казначейської служби України Ярош С.В., представників третіх осіб Хабло О.М., Желізняк Ю.В., дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Згідно з пунктом 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України).

Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду, як це п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону.

У випадку незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян громадянинові відшкодовується зокрема моральна шкода (стаття 3 Закону).

Відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, як це передбачено ст. 4 вищевказаного Закону.

Вказана стаття також визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 4 Закону).

Згідно зі статтею 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, у разі постановлення виправдувального вироку суду, особа, права якої було порушено внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та незаконного застосування запобіжного заходу, незалежно від вини посадових осіб органів, якими була завдана шкода, має право на одноразове відшкодування моральної шкоди.

Частиною 4 ст. 1176 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що слідчим відділом Смілянського МВ УМВС України в Черкаській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002285 по обвинуваченню ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України. В даному кримінальному провадженні обвинуваченому ОСОБА_1 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В подальшому, в даному кримінальному провадженні № 0002285 31.12.2013 року був складений обвинувальний акт, який направлений на розгляд до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області.

Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22.08.2014 року ОСОБА_1 визнаний винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України і йому призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття призначеного покарання з визначенням іспитового строку, з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Запобіжний захід тримання під вартою змінено на особисте зобов`язання до вступу вироку в законну силу та звільнено з-під варти в залі суду.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 05.12.2014 року вирок Смілянського міськрайонного суду від 22.08.2014 року скасований, а справу скеровано на новий розгляд до суду першої інстанції. Запобіжний захід ОСОБА_1 залишено особисте зобов`язання.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 06.01.2015 року обвинувальний акт, складений 13.08.2014 року у кримінальному провадженні № 0002285 відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 156 КК України повернутий прокурору Смілянської міжрайонної прокуратури для усунення виявлених недоліків.

В подальшому обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0002285 був направлений до Придніпровського районного суду м. Черкаси.

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року у справі № 703/2/114-к (провадження № 1-кп/711/34/16) ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України та виправдано за недоведеністю у вчиненні злочину (кримінального правопорушення), передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України. Даним вироком одночасно скасовано обраний ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 06.09.2016 року вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року залишений без змін, а апеляційна скарга прокурора без задоволення.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2016 року вступив в законну силу 06.09.2016 року.

Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.08.2020 року у справі №607/10144/18.

Враховуючи зазначене, період під слідством та судом ОСОБА_1 має бути обрахований з моменту вручення останньому повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення і до дати винесення ухвали Апеляційного суду Черкаської області, яким залишено виправдувальний вирок без змін, тобто з 10.10.2013 року по 06.09.2016 року.

Період перебування позивача ОСОБА_1 під слідством та судом становить 1029 діб. Вказані обставини не заперечувалися сторонами у справі.

Також в судовому засіданні встановлено, що в провадженні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області перебувала цивільна справа №703/6540/14-ц (провадження № 2/703/76/15) за позовом Органу опіки та піклування Смілянської РДА Черкаської області, в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 12.03.2015 року у справі №703/6540/14-ц (провадження № 2/703/76/15) частково задоволено позов Органу опіки та піклування Смілянської РДА, в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Позбавлено ОСОБА_1 та ОСОБА_4 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь особи, яка буде опікуном чи закладу до якого буде передано неповнолітню ОСОБА_5 аліменти на її утримання в розмірі ј частини заробітку ( доходу ), але не менше 30% прожиткового мінімуму доходу громадян для дитини відповідного віку, починаючи з 27.11.2014 року і до досягнення донькою повноліття (а.с. 17-19).

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач ОСОБА_1 просить стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету на його користь в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду 3000000 грн., з яких: 1000000 грн. внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та тривалого кримінального переслідування, 1000000 грн. внаслідок незаконного взяття і тримання під вартою в СІЗО, 1000000 грн. внаслідок незаконного засудження. При цьому даний позов пред`явлений до єдиного відповідача Державної казначейської служби України. Треті особи по справі: ГУНП в Черкаській області та Черкаська обласна прокуратура.

В частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до статті 51 ЦПК України, чинної на час ухвалення рішення, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди).

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження 14-515цс19), у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.03.2019 року у справі № 629/795/19, від 18.12.2019 року у справі № 340/451/18, від 26.02.2020 року у справі № 366/2026/18, 01.07.2020 року у справі № 591/5911/17, від 23.09.2020 року у справі № 626/608/18, від 07.10.2020 року у справі № 646/1806/18, від 28.10.2020 року у справі №610/3221/19.

Однак в даній справі єдиним відповідачем до якої пред`явлено позов є Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Під час підготовчого судового засідання, а також в ході розгляду справи по суті суд з`ясовував у позивача та його представника питання суб`єктного складу, однак клопотань про залучення до участі в справі належного відповідача не було заявлено.

Крім того, під час розгляду справи по суті, враховуючи письмові пояснення представника відповідача Державної казначейської служби України від 29.12.2020 року та пояснення дані в судовому засіданні про те, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем, суд повторно з`ясовував позицію з цього приводу позивача та його представника, однак останні суду пояснили, що клопотань щодо зміни суб`єктного складу в них немає і на їх думку відповідачем має бути саме Державна казначейська служба України.

В силу ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна особа несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

А тому, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду.

Керуючись ст. ст.12, 13, 259, 264, 265, 268, 279 ЦПК України, ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Законом України «Про державний бюджет на 2021 рік, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Повний текст судового рішення складений 05.03.2021 року.

Головуючий: В.М. Скляренко