Дата документу 09.03.2021 Справа № 329/109/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №329/109/20 Головуючий у 1 інстанції: Богослов А.В.
Провадження № 22-ц/807/877/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Фіщина Валентина Валентиновича, про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, встановлення родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючого документу і визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Фіщина В.В., про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, встановлення родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючого документу і визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки в порядку спадкування.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 . На день смерті матері ОСОБА_2 постійно проживала разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті матері відкрилася спадщина, а саме право власності на земельну ділянку площею 7 га, яка належала померлій матері на підставі державного акту серії I-ЗП №045680 від 01 лютого 2001 року, виданого на підставі рішення Чернігівської селищної ради від 19 грудня 2000 року № 211.

Спадкоємцями першої черги після смерті матері були ОСОБА_2 та її рідний брат ОСОБА_5 . Так, 26 листопада 2019 року з метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Фіщина В.В., однак дізналася, що в матеріалах спадкової справи наявна її заява про відмову від прийняття спадщини від 10 серпня 2016 року. В цей же день позивач звернулася до нотаріуса із заявою про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив у відкликанні заяви та пояснив, що заяву можливо відкликати протягом шести місяців. Позивач зазначала, що заяву від 10 серпня 2016 підписала помилково, оскільки страждає на захворювання очей, в 2013 році перенесла інсульт, з 2014 року почала сліпнути, а тому прочитати та правильно сприйняти зміст документа не могла. Позивач вважала, що підписує заяву про прийняття спадщини, а не відмову від неї.

Крім того, у зв`язку із перекладом в документах прізвища позивача та її матері з російської на українську мову та навпаки виникли розбіжності в написанні прізвищ, в одних документах прізвище матері зазначено як « ОСОБА_6 », а інших « ОСОБА_7 ». Зокрема в свідоцтві про народження позивача прізвище матері вказано як « ОСОБА_6 », а в свідоцтві про смерть матері « ОСОБА_7 », тому позивач не може наразі підтвердити родинні відносини між нею та померлою матір`ю.

Також, в державному акті на право приватної власності на землю, серії I-ЗП №045680 від 01 лютого 2001 року, який належав матері її прізвище зазначено як « ОСОБА_6 » і в свідоцтві про смерть матері « ОСОБА_7 ».

Окрім того, позивачем втрачений оригінал державного акту серії I-ЗП № 045680 від 01 лютого 2001 року.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_2 просила суд: визнати недійсною її заяву про відмову від прийняття спадщини від 10 серпня 2016 року на користь ОСОБА_5 , після померлої матері ОСОБА_4 , поданої нею до приватного нотаріуса Фіщина В.В.; встановити, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 була рідною матір`ю позивача ОСОБА_2 ; встановити, що померлій матері позивача ОСОБА_4 належав державний акт на право приватної власності на землю, серії I-ЗП № 045680 від 01.02.2001, виданий на підставі рішення Чернігівської селищної ради від 19.12.2000 № 211; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 7,00 га, яка розташована на території Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту на право приватної власності на землю, серії I-ЗП №045680 від 01.02.2001, виданого на підставі рішення Чернігівської селищної ради від 19.12.2000 № 211, в порядку спадкування після матері ОСОБА_4 .

Ухвалою Чернігівського районного суду Запорізької області від 25 травня 2020 року залучено до участі у справі співвідповідача ОСОБА_1 .

Ухвалою Чернігівського районного суду Запорізької області від 23 червня 2020 року провадження у цій справі в частині пред`явлення вимог до ОСОБА_3 закрито.

Ухвалою Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2020 року провадження у цій справі в частині пред`явленої позовної вимоги про встановлення належності правовстановлюючого документа-державного акту на право приватної власності на землю І-ЗП №045680 від 01 лютого 2001 року - закрито.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Визнано недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_5 , подану ОСОБА_2 приватному нотаріусу Приморського районного нотаріального округу Фіщину В.В. від 10 серпня 2016 року, в спадковій справі №94/2016. Встановлено факт, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Приморськ Приморського району Запорізької області України ОСОБА_4 була матір`ю ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в с.Острівне Любомльського району Волинської області України. В задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки в порядку спадкування відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1681,60 грн.

Задовольняючи вимогу ОСОБА_2 про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_5 , суд першої інстанції керувався приписами ст. 229 ЦК України, оскільки було встановлено, що позивач дійсно помилилася у змісті заяви, яку підписала 10 серпня 2016 року у нотаріуса, наміру відмовлятися від прийняття спадщини після смерті матері не мала, вважала, що підписує документи щодо прийняття спадщини, а не відмови від неї. При цьому суд зазначив, що матеріалами справи не встановлено факту того, що про існування заяви про відмову від прийняття спадщини позивач дізналася раніше 26 листопада 2019 року, тому заява про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Позов ОСОБА_2 в частині встановлення факту родинних відносин між фізичними особами судом задоволено у зв`язку з доведеністю зазначеного акту. Зокрема, згідно повторного свідоцтва про народження позивача в графі «мати» записана « ОСОБА_4 », тобто різниця в написанні прізвища в свідоцтві про смерть ОСОБА_4 та повторним свідоцтвом про народження позивача складає дві літери «н» та «і», прізвище є співзвучним та суттєво не відрізняється за написанням. Також, згідно довідок голови вуличного комітету та виконавчого комітету Приморської міської ради Запорізької області ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 була зареєстрована з 1985 року та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , разом із дочкою ОСОБА_2 . Крім цього, судом враховано те, що факт родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнається учасниками справи. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Фіщина В.В., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано недійсність правочину неправомірними діями приватного нотаріуса. Позивачем до позову не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог саме до приватного нотаріуса, а тому суд вважав, що приватний нотаріус Приморського районного нотаріального округу Запорізької області Фіщин В.В. є неналежним відповідачем у цій справі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням в частині задоволення вимоги про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини, ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2020 року в частині визнання недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_5 , подану ОСОБА_2 приватному нотаріусу Приморського районного нотаріального округу Фіщину В.В. від 10 серпня 2016 року, в спадковій справі №94/2016 - скасувати, та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї вимоги.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_8 зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою ті обставини, що під час судових засідань зокрема з пояснень нотаріуса встановлено, що ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Фіщина В. В. та пояснила, що після смерті її матері відкрилась спадщина. Спадкоємцями за Законом є вона, а також її брат ОСОБА_5 . Вона не бажає приймати належну їй частку спадщини та бажає, щоб всю спадщину успадкував її брат. З цього приводу нотаріусом роз`яснено, що вона має право відмовитись від прийняття спадщини шляхом подання заяви про відмову від прийняття спадщини. Нотаріусом було роздруковано текст заяви з яким ОСОБА_2 уважно ознайомилась. При цьому нотаріусом було роз`яснено наслідки подання вказаної заяви, а саме те, що після спливу 6-місячного строку вказану заяву відкликати неможливо. Будь-яких зауважень та заперечень ОСОБА_2 не виказувала. З питань відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини на протязі трьох років ОСОБА_2 не зверталась. У листопаді 2019 року до нотаріуса звернулась ОСОБА_2 з питань відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини, при цьому, позивачем зазначено, що вказану заяву вона бажає відкликати лише з тих підстав, що на момент подання заяви про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_2 бажала, щоб спадщину успадкував її брат ОСОБА_5 , а враховуючи те, що її брат помер та після його смерті спадщину будуть успадковувати його дружина та син, то вона має намір відкликати заяву, оскільки не бажає щоб спадщину успадкували родичі брата. Будь-яких заяв щодо того, що на момент підписання та подання заяви про відмову від прийняття спадщини вона не розуміла правові наслідки подання заяви ОСОБА_2 не виказувала. Вищевказане спростовує пояснення ОСОБА_2 чому на протязі трьох років ОСОБА_2 не зверталась до нотаріуса з питань відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини або ж щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, оскільки не мала наміру приймати спадщину.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило, що у відповідності до приписів ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується матеріалами справи (т. 2 а.с. 92-96), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

01 березня 2022 року від приватного нотаріуса Приморського районного нотаріального округу Фіщина В.В. на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без його участі (т. 2 а.с. 97-98).

Також, від ОСОБА_2 03 березня 2021 року надійшла заява, в якій позивач повідомила що не має можливості прибути у судове засідання, у зв`язку зі смертю чоловіка, що вплинуло на її стан здоров`я (т. 2 а.с. 99).

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Так, приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Також, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Отже, колегія суддів звертає увагу, що рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2020 року оскаржується лише в частині визнання недійсною заяви про відмову у прийнятті спадщини. В іншій частині судове рішення колегією не переглядається.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення є законними і обґрунтованими, тому підстав для його скасування немає.

Встановлено судом першої інстанції, підтверджено матеріалами справи, та визнається учасниками справи наступні обставини.

З копії повторного свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 від 22 жовтня 2019 року вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 12).

Заповіт ОСОБА_4 не складено. Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 7,00 га, яка розташована на території Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельна ділянка належала померлій на праві власності, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, серії I-ЗП №045680 від 01 лютого 2001 року, виданого на підставі рішення Чернігівської селищної ради від 19 грудня 2000 року № 211 (т. 1 а.с. 19, 20).

Після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 приватним нотаріусом Приморського районного нотаріального округу Фіщиним В.В. заведено спадкову справу № 94-2016 (т. 1 а.с. 73).

10 серпня 2016 року від сина померлої ОСОБА_5 надійшла заява про прийняття спадщини за законом (т. 1 а.с. 74).

Також, 10 серпня 2016 року ОСОБА_2 - донькою померлої, приватному нотаріусу подано заяву про відмову від прийняття спадщини на користь сина спадкодавця ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 75).

З довідки голови головуючого комітету вбачається, що ОСОБА_9 з 2001 року проживала з матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).

З копії свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 від 04 травня 2018 року встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 помер (т. 1 а.с. 142).

Після померлого ОСОБА_5 Чернігівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 29/18 (т. 1 а.с. 140), з якої вбачається, що спадкоємець за законом син померлого ОСОБА_3 подав до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини (т. 1 а.с. 141).

Встановлено також, що на час смерті ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 77). Доказів звернення ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини матеріали справи не містять.

Разом з тим, з довідки Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області №08-09/220 від 11 листопада 2020 року вбачається, що з 1985 року і по день смерті ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 була зареєстрована дружина померлого - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 261).

28 листопада 2019 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Приморського районного нотаріального округу Фіщина В.В. із заявою про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини (т. 1 а.с. 25, 262).

У заяві ОСОБА_2 зазначила, що 10 серпня 2016 року помилково написала заяву про відмову від прийнятті спадщини за законом після її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вчиняючи даний правочин вона помилилася щодо обставин, що мають істотне значення. Помилці також сприяла винна (необережна) поведінка ОСОБА_5 ОСОБА_2 зазначила, що з викладеного, відкликає свою заяву про відмову у прийнятті спадщини від 10 серпня 2016 року та просила визнати заяву недійсною.

Листом від 02 грудня 2019 року про надання інформації, приватний нотаріус Приморського районного нотаріального округу Фіщин В.В. повідомив ОСОБА_2 що для прийняття спадщини чи відмови від спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття, тобто в строк шість місяців (т. 1 а.с. 26).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначила, що підписуючи заяву про відмову у прийняття від спадщини на користь свого брата, вона вважала, що підписує заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері, а не про відмову від неї. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 є людиною з вадами зору, а в 2013 році перенесла інсульт, у неї відняло праву сторону (голови, руки, ноги і частково мову). З 2014 року ОСОБА_2 почала сліпнути: захворіла глаукомою обох очей і стала практично сліпою. На час підписання заяви була повністю сліпою, адже внаслідок захворювання втратила зір, а тому особисто прочитати документ та вірно сприйняти його текст не мала можливості.

Згідно з частинами першою, п`ятою і шостою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до частини п`ятої статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу.

У частині третій статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом наведеної норми обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 в період з 18 травня 2016 року по 25 травня 2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні КП «Приморська ЦРЛ» з діагнозом: «гіпертонічна хвороба ІІІ ступеню, …. наслідки перенесеного ішемічного інсульту у 2013 році», що також підтверджується випискою №1389 від 25 травня 2016 року, виданою КП «Приморська ЦРЛ» (т. 1 а.с. 37, 38-39, 40).

З дуплексного сканування інтракраніальних судин головного мозку у ОСОБА_2 виявлено ЕХО-ознаки: ДЕ, інтракраніальний аткросклероз, дифузне зниження лінійного кровотоку в усіх судинних бесейнах до 20% (т. 1 а.с. 41).

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_3 від 24.11.2009, виданим Пенсійним Фондом України, таким чином позивач є особою похилого віку (т. 1 а.с. 42).

З рецепту на окуляри вбачається, що ОСОБА_2 прописано окуляри з діоптріями +4.0 на обидва ока, що підтверджує ту обставину, що позивач має поганий зір (т. 1 а.с. 36).

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 273/175/16-ц, провадження № 61 - 1753 св18, Судом зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення останньої під час подання заяви про відмову від обов`язкової частки у спадщині після смерті чоловіка, суд повинен був визначити не тільки за фактом прочитання позивачем заяви, підготовленої нотаріусом, а й з урахуванням дійсних обставин справи.

Судом першої інстанції також встановлено, що в той час, коли позивач підписала заяву про відмову від прийняття спадщини вона погано бачила, забувала куди клала речі, не впізнавала людей.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватись завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Отже, судом першої інстанції вірно враховано обставини, на які позивач посилалася в підтвердження вчинення нею заяви про відмову від права на частку у спадщині внаслідок помилки, зокрема її похилий вік, стан здоров`я, наявність хвороб та вади зору.

Крім цього, у постанові від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц, провадження № 61-10888св18, Верховний Суд погодився з судами попередніх інстанції, які визнали обґрунтованими доводи позивача, який мав поганий зір, про відсутність відомостей про те, що нотаріусом заяву про відмову від прийняття спадщини прочитано вголос, що свідчить відсутність доказів на підтвердження того, що позивачу було роз`яснено його права та наслідки відмови від прийняття спадщини та не було роз`яснено про неможливість відмови від частини спадщини, що свідчить про наявність підстав.

В заяві від 10 серпня 2016 року про відмову від спадщини, підписаною ОСОБА_2 відомості про те, що нотаріусом текст заяви прочитано вголос також відсутні.

Наведене свідчить про те, що наявні передбачені частиною першою статті 229 ЦК України підстави для визнання заяви ОСОБА_2 від 10 серпня 2016 року про відмову від спадщини, яка залишилася після померлої матері ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 , недійсною.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_2 бажає заяву відкликати оскільки не бажає, щоб спадщину приймали рідні її померлого брата ОСОБА_5 не приймаються колегією суддів, оскільки не підтверджені докази. При цьому, у заяві про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини, ОСОБА_2 чітко зазначено саме про те, що вона помилялась щодо обставин, які мають істотне значення.

Отже, докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції, при цьому доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного аргументи апеляційної скарги не свідчать про наявність правових підстав для скасування рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2020 року, у зв`язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2020 року - залишити без мін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: