Справа № 569/5242/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі Рибачик О.А.,

представника відповідача адвоката Маланчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рівне цивільну справу за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 15 листопада 2010 року між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 було укладено договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, станом на 11 березня 2020 року має заборгованість в розмірі 12 280,74 грн.

25.01.2021 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Договором № б/н від 15.11.2010 року в розмірі 8 887, 35 грн., з яких: 6 906, 55 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 6 906,55 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1 980,79 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 та понесені позивачем судові витрати.

У відповіді на відзив посилається на те, що 07.04.2016 року на виконання укладеної кредитної угоди за послугою «Миттєва розстрочка» на картрахунок відповідачки банком було зараховано гроші у розмір 10953,52 грн. Скориставшись даною послугою, відповідачка обнулила свою заборгованість за використаний кредитний ліміт, а саме встановлений кредитний ліміт став доступний до використання відповідачкою, однак скориставшись даною послугою, у відповідачки виникло зобов`язання в рамках сервісу «Миттєва розстрочка» зі здійснення регулярних платежів.

30.12.2020 року представником відповідачки - адвокатом Маланчук І.В. через канцелярію Рівненського міського судуРівненської області подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог. Вважає, що 30.08.2018 року відповідачкою повністю погашено заборгованість перед позивачем у розмірі 18 801,00 грн. Після погашення заборгованості відповідачка коштами банку не користувалася, жодних правочинів не укладала, а заборгованість виникла внаслідок необгрунтованого та неправомірного щомісячного списання позивачем коштів з рахунку відповідачки.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, в якому вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, просить суд їх задоволити.

Представник відповідача адвокат Маланчук І.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказала, що обов`язок повернути кошти у відповідачки виник виключно на підставі заяви № б/н від 15.11.2020р. жодних інших договірних відносин між сторонами не виникало. Відповідачка не погоджувалася на підключення сервісу «Миттєва розстрочка», жодних правочинів, які б передбачали оплату частинами не укладала. Під час підписання заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідачку не було ознайомлено зі змістом вказаних Умов та Правил.

Заслухавши думку представника відповідача адвоката Маланчук І.В., дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету - заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 15 листопада 2010 року та отримала платіжну картку кредитка «Універсальна» з встановленим кредитним лімітом у розмірі 1 000,00 грн.

У заяві-анкеті зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки, умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Суд вважає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету № б/н про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Роздруківка витягу із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено, також, у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

15.11.2010 року відповідачкою була підписана «Справка об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная, 55 дней льготного периода». Проте в цій довідці вказано, що вона укладена по договору SAMDN7527 і, як вбачається, до матеріалів справи не відноситься, оскільки стосується договору SAMDN7527, який до матеріалів справи не долучений, та в позовній заяві не зазначений. Предметом розгляду даної справи, є правовідносини, які виникли внаслідок підписання відповідачкою анкети-заяви № б/н від 15.11.2010 року. Ця анкета містить номер 182538760. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем також здійснений саме за договором № б/н від 15.11.2010 року.

В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (15.11.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (01.04.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Доказів, про те, що «Справка об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная, 55 дней льготного периода» була підписана саме у зв`язку із укладенням Договору про надання банківських послуг від 15.11.2010 року позивачем не надано. А згідно анкети заяви № б/н від 15.11.2010 року така довідка не є складовою відповідного договору.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися, як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, також не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання, як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи позивача про неможливість взяття до уваги позиції Верховного Суду, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17, є не обґрунтованими, оскільки ним не було надано жодного доказу, який би свідчив про можливість відступу від даної правової позицій судом, а посилання на практику Верховного Суду в інших справах, не виключає можливість врахування висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17, оскільки вказані позивачем судові рішення стосуються відмінних правовідносин та не можуть бути застосовані у даному випадку.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 15.11.2010 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 30.08.2018 року відповідачкою було погашено існуючу заборгованість шляхом перерахування коштів в сумі 18 801,00 грн.

Заявлена в позовній заяві сума заборгованості утворилася внаслідок систематичного списання позивачем поза волею відповідачки коштів з її рахунку кожного сьомого числа місяця у період з 07.09.2018 року по 07.04.2019 року, тобто після повного погашення заборгованості перед банком, і після фактичного припинення користування платіжною карткою відповідачкою.

Суд критично оцінює пояснення позивача викладені у відповіді на відзив щодо підстав виникнення такої заборгованості, а саме у зв`язку із підключення сервісу «Миттєва розстрочка», оскільки користування вказаним сервісом та надання згоди на отримання таких послуг відповідачкою заперечується, а позивачем не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів про укладення між сторонами угоди щодо користування відповідним сервісом.

Принаймні, на підтвердження існування відповідних відносин банк повинен був надати письмові докази, що підтверджують укладення такої угоди. Якщо ж досягнення угоди відбулось в інший спосіб, зокрема шляхом відповідних дій відповідачки в електронній системі, то виписку з електронної системи, яка підтверджує вчинення відповідачем відповідних дій, або інші докази отримання позивачем інтерактивної голосової відповіді.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають на підставі договорів та інших правочинів.

Разом з тим, в анкеті-заяві № б/н про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, підписаній відповідачкою 15.11.2010 року не міститься інформації щодо сервісу «Миттєва розстрочка», не визначено порядку підстав та умов користування зазначеним сервісом. А Умови та Правил надання банківських послуг на які посилається позивач, як на підставу підключення сервісу «Миттєва розстрочка», як зазначалося вище, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору.

Звідси слідує, що позивач не надав суду жодних доказів, які свідчили б про узгодження сторонами умов користування відповідним сервісом, строків повернення коштів отриманих за сервісом «Миттєва розстрочка», розміру відсотків за користування коштами та штрафних санкцій, а також власне надання згоди відповідачкою на користування таким сервісом.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, достовірно встановлені обставини у справі, докази, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у з`язку із необгрунтованістю та недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 625, 628, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 141, 223, 258, 259, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я. Тимощук