Справа № 708/889/20
Номер провадження № 2/708/4/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2021 року м. Чигирин

Чигиринський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Попельнюха А.О.,

за участю:

секретаря судових засідань Циріль С.В.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Стаська О.Г.,

представників відповідача адвокатів Суботіна Г.Г., Співак В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чигирині цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на початку грудня 2018 року відповідач ОСОБА_1 на підставі договору позики від 13.12.2018 позичив у нього 300 000 грн. на лікування дружини відповідача по справі ОСОБА_3 , строком до 13.12.2019. Станом на момент звернення до суду боргові зобов`язання виконані лише частково, оскільки ОСОБА_1 сплатив у рахунок погашення заборгованості лише 12 000,00 грн. Враховуючи, що строк погашення заборгованості сплив, відповідач ОСОБА_1 не повернув всю суму коштів, просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних на загальну суму 333 242,60 грн. та відшкодувати понесені позивачем судові витрати.

Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 04.09.2020 провадження у зазначеній справі було відкрито та справу призначено до підготовчого засідання.

Ухвалою від 26.10.2020 підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до судового розгляду.

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_2 позов підтримав та просив суд його задовольнити. Суду додатково пояснив, що позичав ОСОБА_1 грошові кошти, оскільки відповідачам вказані грошові кошти були потрібні на лікування ОСОБА_3 . Гроші були позичені строком на один рік, але вчасно не повернуті у повному обсязі. У рахунок погашення боргу було сплачено лише 12 000 грн. Згодом, коли позивачеві стало відомо про розірвання шлюбу між відповідачами він вирішив звернутися до суду із вказаним позовом. В подальшому ОСОБА_2 у судові засідання не з`являвся, на адресу суду неодноразово направляв заяви з проханням проводити розгляд справи у його відсутність. Позов підтримав та просив суд його задовольнити у повному обсязі. У поданій суду відповіді на відзив зазначив, що розписка про отримання грошових коштів була складена ОСОБА_1 в день отримання позики, що відповідає даті розписки. Також зазначив, що підставою звернення до суду стала отримана від ОСОБА_1 інформація, що належні позивачеві кошти, які відповідач планував повернути та які зберігались у нього, були без згоди ОСОБА_1 у червні 2020 року вилучені ОСОБА_3 на особисті потреби.

Відповідач ОСОБА_1 позов визнав у повному обсязі. Додатково суду пояснив, що коли йому стало відомо про діагностоване захворювання дружини ОСОБА_3 він перебував у пригніченому стані, проте вживав усіх можливих заходів для її порятунку. Власні заощадження родини на той час не дозволяли самостійно лікуватися без залучення інших коштів. Тому він звернувся до свого знайомого ОСОБА_4 з проханням допомогти фінансово. У знайомого не було такої можливості, проте він познайомив ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , який погодився надати грошові кошти на тривалий строк у позику без сплати відсотків за користування ними. Таким чином були отримані вказані кошти, а в подальшому витрачені на лікування дружини. Дійсно ОСОБА_3 не просила його отримувати позику, оскільки її не цікавило звідки ОСОБА_1 візьме грошові кошти на лікування. Однак, будучи поінформованою, вона не заперечувала проти отримання їх у такий спосіб та витрачання на її лікування. Зокрема, за рахунок вказаних коштів перебування ОСОБА_3 у лікарні супроводжувалось підвищеним комфортом, вона перебувала в окремій, одномісній палаті зі зручностями та побутовою технікою, їй було проведено операцію найкращим хірургом області за участю найкращого анестезіолога, методику проведення хіміотерапії їй було призначено позачергово найкращим спеціалістом області. За це у 2018 році було сплачено 8 000 доларів США без врахування вартості ліків та інших необхідних матеріалів. Загалом ОСОБА_3 було проведено 3 хірургічні операції, включаючи косметичну, за яку ОСОБА_1 особисто заплатив хірургу 2 000 доларів США без врахування вартості ліків, операційного пакету, послуг реанімації. Відповідачка мала до наявних у родині коштів повний доступ. За період часу з моменту отримання позики до моменту звернення позивача до суду ОСОБА_1 у добровільному порядку повернув 12 000 грн. Залишок планував повернути найближчим часом, гроші вже були накопичені. У червні 2020 року ОСОБА_3 вирішила, що кошти з сімейного бюджету є її особистою власністю, а борг перед позивачем погашати взагалі не потрібно або це повинен зробити ОСОБА_1 особисто, тому вона їх забрала та переїхала проживати до іншого будинку. Між ними були припинені шлюбні відносини, а згодом за ініціативою ОСОБА_3 розірвано шлюб. Тому вважає, що її дії спрямовані на уникнення відповідальності за борговими зобов`язаннями, та просив позов задовольнити, стягнути з відповідачів солідарно наявну заборгованість у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Стасько О.Г. позицію ОСОБА_1 підтримав та не заперечував проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 під час судового розгляду справи проти позову заперечувала та просила суд відмовити у його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Суботін Г.Г. під час розгляду справи проти позову заперечував. Суду надав відзив на позов та заперечення, відповідно до яких пояснив, що спір має штучний характер. Зокрема ОСОБА_3 ніколи не просила свого на той час чоловіка ОСОБА_1 позичати будь-які кошти на її лікування, оскільки воно відбувалось виключно за бюджетні кошти, тобто відповідачі за проведене лікування кошти не сплачували. Родина мала власні заощадження та стабільні доходи. Також ОСОБА_3 ніколи не було відомо про отримання ОСОБА_1 у борг такої суми грошових коштів, вона не давала дозволу відповідачу передавати третім особам її медичну документацію, яка долучена до позовної заяви. Також припускали, що такі кошти могли бути використані ОСОБА_1 на проведення його передвиборної компанії як кандидата у народні депутати України по 195 виборчому округу. Зазначив, що про штучність спору можуть свідчити також і відомості поданих відповідачем до НАЗК декларацій, відповідно до яких за 2018 та 2019 роки ОСОБА_1 як депутат Чигиринської міської ради наявні боргові зобов`язання не задекларував. З урахуванням наведеного відповідач ОСОБА_3 та її представник поставили під сумнів написання ОСОБА_1 розписки саме 13.12.2018. Тому просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_2 понесені відповідачем судові витрати.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Співак В.А. під час судового розгляду справи проти задоволення позову заперечувала та просила суд відмовити у його задоволенні.

Допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що він протягом тривалого часу знайомий із ОСОБА_1 та підтримує з ним дружні стосунки. Влітку 2018 року ОСОБА_1 приїхав у місто Київ та зустрічався з ОСОБА_5 . Під час зустрічі повідомив, що він разом з дружиною ОСОБА_3 приїхав у лікарню. Відповідач перебував у поганому настрої. Спілкувались по робочим питанням. Згодом зустрілись восени 2018 року, тоді ОСОБА_1 сказав, що йому необхідні гроші на лікування дружини, просив позичити. Натомість ОСОБА_5 сказав, що у нього зараз грошей немає, проте пообіцяв поговорити зі своїм кумом. Кум свідка позивач по справі ОСОБА_2 погодився позичити ОСОБА_1 кошти на лікування ОСОБА_3 . Свідок ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 їхали в м. Черкаси та привезли ОСОБА_1 грошові кошти. Грошові кошти передавались у присутності свідка в автомобілі біля Черкаської обласної лікарні, де на той час перебував ОСОБА_1 , під час передачі кошті була написана розписка. У позику було передано 300 000 грн.

Допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 приїжджав у м. Черкаси. Під час їх приїзду вони зустрічались із ОСОБА_1 . Під час зустрічі у автомобілі, в якому вони приїхали, ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 300 000 грн., про що останній написав розписку.

Суд, заслухавши учасників та свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору та підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог, посилався на те, що грошові кошти передані у борг ОСОБА_3 використані ним в інтересах сім`ї, тому заборгованість за договором позики є спільним боргом подружжя, відповідно підлягає стягненню з обох відповідачів солідарно.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Виходячи з позовних вимог ОСОБА_2 та пояснень відповідача ОСОБА_1 , 13.12.2018 позивач передав у борг відповідачеві грошові кошти в сумі 300 000 грн. на лікування дружини ОСОБА_3 .

У свою чергу судом встановлено, що ОСОБА_3 про факт укладення такого договору не була обізнана, згоди на укладення такого договору відповідачка не надавала, що визнано позивачем та відповідачем ОСОБА_3 , безпосередньо з позивачем не знайома та ніколи не зустрічалась.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов:

1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї;

2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Вказані висновки висловлені Верховним Судом під час розгляду справи № 638/20102/16 (провадження № 61-5958св21) у постанові від 13.08.2021.

Проте під час розгляду справи судом не встановлено, що кошти за договором позики могли бути використані в інтересах сім`ї. Зокрема в обґрунтування визнання позовних вимог відповідач ОСОБА_1 у наданій суду відповіді на відзив від 26.10.2020 зазначив, що ним витрачались грошові кошти на пришвидшення проведення хірургічного втручання ОСОБА_3 поза наявною чергою, отримання медичних послуг від найкращих спеціалістів, забезпечення підвищеного комфорту перебування ОСОБА_3 у лікарні, що мало наслідком сплату за «особливі умови» у 2018 році грошових коштів у сумі 8 000 доларів США та у 2019 році, за твердженнями самого відповідача, ОСОБА_1 особисто сплатив хірургу за проведення косметичної операції грошові кошти в сумі 2 000 доларів США.

Аналізуючи наведені твердження суд приходить до висновку, що перевірити та встановити наведені факти неможливо, оскільки навіть за умови їх існування вони не мали характеру офіційних. Зокрема, національною валютою України є гривна, відповідно всі офіційні платежі, в тому числі можливі платежі за медичні послуги, можуть бути проведені лише шляхом використання національного платіжного засобу. Також суд враховує, що можливе використання таких грошових коштів відповідачем ОСОБА_1 на забезпечення «особливих умов» для дружини може мати характер корупційних взаємовідносин самого відповідача із медичними працівниками, що не входить до предмета дослідження по даній справі і вочевидь не може бути оцінено як взаємовідносини, які відповідали інтересам сім`ї.

Тому навіть за умови підтвердження належними, достатніми і допустимими доказами факту отримання відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 300 000 грн. з підтвердженням факту їх витрачання на забезпечення «особливих умов» під час лікування ОСОБА_3 у суду відсутні підстави для визнання вказаних витрат такими, що були здійсненні в інтересах сім`ї.

Наведені факти та обставини є достатніми для відмови у позові в частині стягнення боргу солідарно з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , проте з урахуванням характеру спору не являються єдиною підставою, врахованою судом при прийнятті рішення у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зі змісту частини 2 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

На підставі ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Зі змісту частини 2 статті 89 ЦПК України вбачається, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 110 Цивільного процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Під час розгляду справи за клопотанням представника відповідача адвоката Суботіна Г.Г. ухвалою від 18.02.2021 з метою перевірки на відповідність фактичної дати виготовлення розписки від 13.12.2018 була призначена експертиза.

Відповідно до висновку від 28.05.2021 за № 3120, складеного за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів в ц/с № 708/889/20 провадження № 2/708/4/21 встановлено, що рукописний текст розписки про отримання грошових коштів ОСОБА_1 від ОСОБА_2 у сумі 300 000 грн., датованої 13.12.2008, виконано в період травень серпень 2020 року, що не відповідає даті 13.12.2018, як зазначено в документі (Т.2 а.с. 105-113).

Подані позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 заперечення щодо наведеного висновку експерта, які за своїм змістом є схожими, суд не може прийняти до уваги виходячи з наступного.

Зокрема, після призначення ухвалою від 18.02.2021 вказаної експертизи на адресу суду надійшло клопотання від 17.03.2021 (Т.2 а.с. 56-62, 75-81) щодо призначення експерта, надання дозволу на пошкодження документа та оплати рахунка у справі. У вказаному клопотання ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» зазначила, що вирішення поставленого судом питання можливо шляхом поєднання методів абсолютної та відносної давності виконання записів шляхом фізико-хімічного дослідження хімічного складу матеріалів досліджуваних документів та дослідженням динамічних фізичко-хімічних процесів, що відбуваються в матеріалах документів, інструментальними фізичко-хімічними методами дослідження. Також повідомлено про доручення проведення фізико-хімічної експертизи експерту Юрченку Є.М., повідомлено про його відповідність вимогам ст. 72 ЦПК України. Додатково зазначено про вже розглянуті судами спори, під час розгляду яких була встановлена належність ОСОБА_8 до суб`єктів здійснення судово-експертної діяльності. Тому на обговорення учасників процесу за ініціативою ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» були поставлені питання про доручення проведення експертизи експерту Юрченку Є.М., надання дозволу на пошкодження рукописних текстів та забезпечення своєчасної оплати рахунка.

Про наявність та зміст такого клопотання всі учасники були ознайомлені, під час його розгляду заперечень надано не було.

Натомість після надходження на адресу суду висновку експерта № 3120 від 28.05.2021 від відповідача ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_2 були подані заперечення на вказаний висновок, в обґрунтування яких зазначено, що експертиза проведена не експертом, а особою, яка навіть не є працівником ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа». У свою чергу вказана установа не є експертною, тому не мала права проводити вказану експертизу. Крім того, вказані учасники зазначили, що під час виконання експертизи методика не була дотримана, до висновку не долучені графіки проведених досліджень, наданий на дослідження текст не був порівняний з іншим, вік якого відомий. Тому подання такого висновку вважали проявом завідомо неправдивого висновку експерта у зв`язку з чи мали намір звертатися до правоохоронних органів. Сам висновок просили визнати неналежним та недопустимим доказом з виключенням його з числа доказів.

Аналізуючи вказані заяви позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність у кримінальному провадженні здійснюють державні спеціалізовані установи, а в інших випадках - також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Згідно з ч. 3 ст. 10 зазначеного Закону до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ.

Відповідно до п. 1.1. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 призначення судових експертиз та експертних досліджень (далі експертизи та дослідження) судовим експертам державних спеціалізованих науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України (далі експертні установи) та атестованим судовим експертам, які не є працівниками державних спеціалізованих установ (далі експерти), їх обов`язки, права та відповідальність, організація проведення експертиз та оформлення їх результатів здійснюються у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним, Цивільним процесуальним, Господарським процесуальним кодексами України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Кодексом адміністративного судочинства України, Митним кодексом України, Законами України «Про судову експертизу», «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з питань судово-експертної діяльності та цією Інструкцією.

Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку, що чинне законодавство України не містить імперативних норм про можливість проведення фізико-хімічної експертизи виключно державними спеціалізованими установи (за виключенням встановлених законом обмежень).

Такий висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 322/426/16, провадження № 61-40436 св 18.

Таким чином, експерт ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» Юрченко Є.М. є належним суб`єктом здійснення судово-експертної діяльності, зокрема проведення фізико-хімічної експертизи. Відводи вказаному експерту під час розгляду справи учасниками заявлені не були, подання вказаних заперечень обумовлено фактично незгодою позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 з наданими експертом ОСОБА_8 висновками.

Оцінюючи висновок експерта № 3120 від 28.05.2021 у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, суд враховує, що підстави для відхилення вказаного висновку відсутні, оскільки наявні у справі докази у своїй сукупності та взаємозв`язку спростовують наявність боргових зобов`язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі розписки від 13.12.2018.

Такі висновки суду обґрунтовуються тим, що відповідачеві ОСОБА_3 про наявність таких правовідносин не було відомо до моменту подання вказаної позовної заяви до суду. Відсутність згоди відповідачки на отримання у борг грошових коштів під час розгляду справи визнали та підтвердили позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 .

Окремої уваги заслуговують надані представником ОСОБА_3 адвокатом Суботіним Г.Г. докази на обґрунтування наявних заперечень проти позову, а саме роздруківки поданих ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, і перед звільненням, яка подана 09.01.2019, та після звільнення, яка подана 07.03.2020.

Відповідно до поданої ОСОБА_1 декларації за 2017 рік загальний сукупний дохід родини становив 126 102 грн. Відображені відомості про наявність коштів, які були позичені третій особі в сумі 7 300 доларів США (Т.1 а.с. 157-168).

У декларації за 2018 рік (Т.1, а.с. 133-143) серед іншого відображено відомості про наявні доходи ОСОБА_1 (заробітна плата 50 010 грн., дохід від зайняття підприємницькою діяльністю 336 980 грн.), про доходи ОСОБА_3 (заробітна плата 79 179 грн.). Відповідно загальний сукупний дохід родини у 2018 році становив 466 169 грн. (без врахування податків).

Твердження відповідача ОСОБА_1 , що більша частина отриманого доходу від зайняття підприємницькою діяльністю була ним витрачена у зв`язку з наявними витратами, пов`язаними з такою діяльністю, суд оцінює критично. Зокрема відповідач ОСОБА_1 займається адвокатською діяльністю, що підтверджено інформацією про його членство у Раді адвокатів Черкаської області та Національній асоціації адвокатів України, про що є відповідні відомості у поданих деклараціях та визнано ним під час розгляду справи. За загальним правилом витрати на організацію робочого місця адвоката не є значними, оскільки фактично пов`язані з придбанням канцелярського приладдя, оплатою поштових послуг та послуг мобільного зв`язку, витратами на придбання паливно-мастильних матеріалів. Виходячи з наявних у декларації відомостей відповідач ОСОБА_1 у період часу 2017-2019 роки навіть не мав витрат на оренду приміщення, оскільки відомості про наявність у нього відповідного речового права у декларації не відображені.

Крім того, у декларації відображено наявність коштів, які були позичені третім особам у сумі 7 300 доларів США.

Не відображені боргові зобов`язання ОСОБА_1 і у поданій декларації перед звільненням за період з 01.01.2019 до 09.01.2019.

Відповідно до відомостей декларації ОСОБА_1 за 2019 рік (Т.1 а.с. 144-156) загальний сукупний дохід родини ОСОБА_9 за звітний період становив 405 990 грн. Серед грошових активів наявна інформація про наявність позичених третій особі грошових коштів у сумі 7 300 доларів США.

Інформація про наявність не виконаних боргових зобов`язань на суму 300 000 грн. або ж на суму 288 000 грн. за період часу 2018-2019 роки позивачем у деклараціях не зазначалась. Відповідно наведені факти дають підстави стверджувати про відсутність таких зобов`язань у зазначеному звітному періоді.

Крім того, ОСОБА_1 був кредитором відносно третої особи на суму 7 300 доларів США. Твердження відповідача ОСОБА_1 , що вказана заборгованість є безнадійною у зв`язку зі спливом строків позовної давності не відповідають дійсності, оскільки, по-перше, суд позбавлений можливості визначити момент, з якого така заборгованість може вважатися простроченою, по-друге, сплив строку позовної давності не є перешкодою для звернення до суду, у свою чергу за вказаний період часу ОСОБА_1 до суду із відповідним позовом не звертався. Вказане є черговим підтвердженням того факту, що за своїми статками родина ОСОБА_1 у зазначених період часу не перебувала у скрутному матеріальному становищі та мала власні кошти для забезпечення всіх поточних витрат без залучення коштів третіх осіб.

Твердження ОСОБА_1 , що він міг помилково не зазначити у декларації наявність таких істотних змін майнового стану у зв`язку з перебуванням у пригніченому стані суд оцінює критично, оскільки він є професійним адвокатом, про наявність такого обов`язку йому достеменно відомо. Після можливого виникнення боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_1 мав можливість та обов`язок подати відповідні декларації принаймні п`ять разів, що виключає елемент випадковості та дає підстави стверджувати про свідомі обізнані дії з боку декларанта. Зокрема протягом 10-денного строку з дня можливого виникнення боргових зобов`язань суб`єкт декларування зобов`язаний подати декларацію про істотні зміни майнового стану, згодом відобразити вказані боргові зобов`язання у річній декларації за підсумками 2018 року, відобразити їх у декларації кандидата на посаду, поданій у 2019 році за підсумками 2018 року, перед звільненням у 2019 році, та після звільнення за підсумками 2019 року.

Також не відповідають твердження ОСОБА_1 в цій частині його фактичним діям. Зокрема у декларації за 2019 рік, поданій ним після звільнення, відповідач задекларував фінансові зобов`язання, які виникли у зв`язку з отриманням позики 16.08.2019 на суму 12 390 грн., хоча таке зобов`язання за своїм розміром не підлягає декларуванню (Т.1 а.с. 155). Відповідно залишається незрозумілим «помилкове» та неодноразове не внесення до декларацій грошового зобов`язання у розмірі 300 000 грн., хоча на той період часу чинним законодавством була передбачена в тому числі і кримінальна відповідальність за декларування недостовірної інформації.

Крім того, суд враховує, що виходячи з тверджень позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 за період часу з 13.12.2018 до моменту припинення шлюбних відносин (червень 2020 року) відповідач в рахунок погашення боргу сплатив лише 12 000 грн., натомість залишок необхідної суми (288 000 грн.) накопичив та зберігав дома, а у червні 2020 року відповідач ОСОБА_3 їх самовільно вилучила. Тобто, за період часу з 13.12.2018 по 31.12.2019 ОСОБА_1 зміг повернути лише 12 000 грн. при сукупному доході родини у 2019 році 405 990 грн. Відомості про наявність станом на 31.12.2019 грошових активів у вигляді готівкових коштів у поданій за 2019 рік декларації відсутні, відповідно в подальшому за період часу з 01.01.2020 до червня 2020 року відповідач зміг накопичити 288 000 грн., що викликає обґрунтовані сумніви щодо відповідності таких тверджень дійсним обставинам справи.

Аналізуючи наведені вище факти та обставини, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену під час розгляду справи № 638/20102/16 (провадження № 61-5958св21) у постанові від 13.08.2021.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

У свою чергу послідовність подій та процесуальна поведінка ОСОБА_1 під час розгляду вказаної справи про стягнення заборгованості дає підстави для сумнівів у реальності самого спору про стягнення боргів.

Вказане обґрунтовується тим, що після фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (Т. 1 а.с. 170-171). У свою чергу ОСОБА_1 подав до суду позов до ОСОБА_3 про визнання права власності (Т.1, а.с. 169). Майже одночасно до суду звернувся ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення боргу, під час розгляду якої відповідач ОСОБА_1 позов визнавав у повному обсязі та просив суд його задовольнити, стягнути заборгованість із відповідачів солідарно.

Також суд враховує, що ОСОБА_1 , як вже наголошувалось раніше, має юридичну освіту є професійним адвокатом, обізнаний з вимогами чинного законодавства та наявною судовою практикою, під час розгляду справи фактично займав позицію, яка за своїм змістом більше притаманна представнику позивача, а не співвідповідачу, оскільки фактично під час розгляду справи спір між позивачем та відповідачами був трансформований у спір між співвідповідачами.

Зокрема першочергово був поданий відзив на позов від 02.10.2020 (Т.1 а.с. 48), яким ОСОБА_1 визнав позов повністю. Згодом, після отримання відзиву на позов представника ОСОБА_3 адвоката Суботіна Г.Г. відповідачем ОСОБА_1 була подана до суду відповідь на відзив, правом на подання якого наділений позивач. В подальшому під час судового розгляду ОСОБА_1 неодноразово повідомляв суд про направлення позивачем ОСОБА_2 на адресу суду заяв та клопотань, які на час проведення судових засідань ще навіть не були отримані судом. Проте ОСОБА_1 вже був обізнаний про їх направлення та повідомлений про зміст таких заяв і клопотань, повідомляв, що відслідковує маршрут руху таких поштових відправлень.

Крім того, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 неодноразово подавали до суду заяви і клопотанням, які за своїм змістом були тотожними, мали схожі форму та обґрунтування. Зокрема заява ОСОБА_2 від 14.04.2021 щодо клопотання експерта (Т.2 а.с. 88) та заява ОСОБА_1 від 20.04.2021 щодо клопотання експерта (Т.2 а.с. 91); заява по суті справи ОСОБА_1 від 27.07.2021 (Т.2 а.с. 138-143) та заява по суті справи ОСОБА_2 від 15.07.2021 (Т.2 а.с. 161-173). Також і позивач ОСОБА_2 , і відповідач ОСОБА_1 обґрунтовували наявні заперечення щодо висновку експерта № 3120 від 28.05.2021 відомостями про вид ручки, використаної для написання розписки, використаними ОСОБА_1 у грудні 2018 року під час її написання чорнилами (російського виробництва «Радуга-2»), способами заповнення резервуара до чорнил (з промиванням, без промивання, з потраплянням залишків водопровідної води або ж тривалим зберіганням без використання та ін.), можливими умовами зберігання самої розписки, що підтверджується запитом ОСОБА_2 (Т.2 а.с. 178-179) та клопотанням ОСОБА_1 про проведення повторної експертизи.

Окремої уваги заслуговує допущена позивачем описка у позовній заяві, у якій зокрема номер відповідача ОСОБА_1 вказано не вірно ( НОМЕР_1 ). Вказана описка прослідковується у всіх наступних поданих позивачем заявах і клопотаннях. Проте аналогічну описку у своєму ж номері телефону в подальшому зазначає і відповідач ОСОБА_1 , зокрема у заяві про відкладення судового засідання від 02.10.2020, зазначивши свій номер телефону НОМЕР_2 . Згодом у наступних заявах ОСОБА_1 зазначає свій номер телефону із опискою, яка мала місце у позовній заяві ОСОБА_2 , тобто зазначаючи його НОМЕР_1 (Т.2, а.с 66, 67, 73 91 та ін.). Вказані факти на переконання суду підтверджують, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 свої дії узгоджували, для обох учасників справи заяви та клопотання готувались однією особою, кінцевою метою вказаних учасників процесу було отримання судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 .

З урахуванням наведеного суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , оскільки за своїм змістом вони підтверджують вимоги позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 , натомість у сукупності з іншими доказами, з урахуванням характеру правовідносин та встановлених судом обставин, не відповідають фактичним обставинам справи.

За таких обставин суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не було доведено факт отримання ОСОБА_1 у борг грошових коштів в сумі 300 000 грн. від позивача ОСОБА_2 та факт використання таких грошових коштів в інтересах сім`ї. Не доведення факту використання грошових коштів в інтересах сім`ї є окремою самостійною підставою для відмови у позові в частині солідарного стягнення боргу з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача. У свою чергу встановлені судом факти та обставини, а також наявні обґрунтовані сумніви щодо реальності самого спору дають підстави для висновку, що задоволення позовних вимог в частині стягнення боргу з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 може мати негативні наслідки для ОСОБА_3 у вигляді звернення стягнення на майно, яке за своєю правовою природою є спільним сумісним майном подружжя, титульним власником якого є ОСОБА_1 . Крім того, з урахуванням наведеного суд позбавлений можливості визначити час можливого виникнення боргових зобов`язань та їх дійсний розмір. Тому суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 61, 65, 73 СК України, ст. ст. 11, 15, 1046 1049 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-84, 89, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду через Чигиринський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники та їх адреси:

Позивач: ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстр.: АДРЕСА_1 );

Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстр.: АДРЕСА_2 , прож.: АДРЕСА_3 );

Представник відповідача: адвокат Стасько Олег Григорович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК № 001051, видане 17.12.2018 Радою адвокатів Черкаської області, адреса робочого місця адвоката: м. Чигирин, вул. Грушевського, 18/1);

Відповідач: ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_5 , прож.: АДРЕСА_4 );

Представник відповідача: адвокат Суботін Геннадій Геннадійович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК № 000572, видане 04.09.2014 Радою адвокатів Черкаської області, адреса робочого місця адвоката: АДРЕСА_5 );

Представник відповідача: адвокат Співак Вікторія Анатоліївна (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 3236, видане 19.12.2016 Радою адвокатів Дніпропетровської області, адреса робочого місця адвоката: АДРЕСА_6 );

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені 10.09.2021, повне рішення складено 20.09.2021.

Суддя А.О. Попельнюх