ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3108/21 Справа № 175/948/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року по справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору про поділ майна недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору про поділ майна недійсним.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2014 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року залишене без змін.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, в якій просив ухвалити рішення, яким скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору про поділ майна недійсним - задовольнити.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Ухвала суду мотивована тим, що зазначені ОСОБА_1 обставини, на які він посилається як на нововиявлені, не є нововиявленими обставинами в розумінні п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України, а зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди з тією їх оцінкою, що надали їм суди під час розгляду справи по суті, а тому заява ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на неповне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договір про поділ майна подружжя було укладено 16 вересня 2010 року, тобто після укладення ОСОБА_3 договору позики із ОСОБА_1 по даній справі,10 березня 2009 року. Тобто, на дату укладання договору про розподіл майна подружжя, відповідачці було відомо про намір позивача повернути надані кошти.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені ОСОБА_1 обставини, на які він посилається як на нововиявлені, не є нововиявленими обставинами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2014 року - залишено без змін, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про поділ майна.

Заявник звернувся до суду з заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, посилаючись на нововиявлену обставину, яка не була встановлена судом та не була і не могла бути відома під час розгляду цивільної справи №175/948/13-ц, якою на думку ОСОБА_1 є обставини встановленні рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2017 року в справі №175/1753/17-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 21 вересня 2004 року, яка була предметом розділу за Договором про поділ майна від 16 вересня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по справі №175/948/13-ц.

Встановлено, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2017 року по справі №175/1753/17-ц, яким визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 21 вересня 2004 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , було скасоване постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2019 року, та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено у повному обсязі. При цьому Дніпровський апеляційний суд не встановлював обставин вирішення питань поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ..

Як вбачається з вищевказаного рішення, ОСОБА_4 звернувся у 2017 році до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 21 вересня 2004 року, саме з тих обставин, що при укладенні договору про поділ майна подружжя від 16 вересня 2010 року з ОСОБА_3 , земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 була поділена шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на вказану земельну ділянку. Однак, оскільки на вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок незавершеного будівництва, що належить ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу житлового будинку від 01 жовтня 2002 року, він вважав, що договір дарування земельної ділянки від 21 вересня 2004 року ОСОБА_3 є незаконним та має бути визнаний недійсним, і відповідно виник спір з ОСОБА_3 щодо вже здійсненого поділу спільного сумісного майна подружжя за вищевказаним договором від 16 вересня 2010 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2019 року встановлено незаконність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 21 вересня 2004 року.

ОСОБА_1 трактує встановлені в рішенні суду від 04 вересня 2017 року обставини на свою користь, і посилається на обставини, які мали місце станом на 2017 рік, які відповідно не існували на дату прийняття рішення по справі №175/948/13-ц та взагалі не можуть вважатися нововиявленими обставинами згідно ст. 423 ЦПК України.

Так, факт укладення договору про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлено у постанові Верховного суду від 08 травня 2019 року по цивільній справі №175/3659/14-ц.

Окрім цього, Дніпровським апеляційним судом було встановлено, що згідно договору від 16 вересня 2010 року про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1 , що придбані в період шлюбу і оформлені на ім`я ОСОБА_4 є його особистою приватною власністю.

Що стосується посилань ОСОБА_1 на ту обставину, що поділ майна між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було здійснено під час дії ухвали Київського районного суду м. Одеси від 20 липня 2010 року по цивільній справі №2-5997/10 про накладення арешту на все нерухоме майно, - суд першої інстанції вірно вказав, що такі обставини не є нововиявленими, оскільки існували на дату розгляду даної справи №175/948/13-ц, про що свідчить зміст позову поданого ОСОБА_1 26 лютого 2013 року, зміст апеляційної скарги на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року поданої ОСОБА_1 19 листопада 2013 року та витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №33452097 від 21 жовтня 2011 року.

Суд першої інстанції дослідивши посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2012 року по справі № 22-ц/490/3793/12 встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики у липні 2010 року, тобто ще до укладення договору про розподіл майна подружжя, - вірно зазначив, що вони не є нововиявленою обставиною, оскільки вказані обставини та документи були наявні в матеріалах даної справи та проаналізовані судами.

Згідно п. 5 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі чи в заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, тобто при виконанні вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не є нововиявленими обставинами.

Так, в рішенні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року та ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2014 року встановлено, що посилання позивача на ту обставину, що оспорюваний ним договір відповідачі уклали з метою ухилення ОСОБА_3 від виконання рішення суду, що набрало законної сили про стягнення з неї грошових коштів, не відповідає дійсності.

Вказане рішення апеляційного суду Дніпропетровської області було прийнято 15 травня 2012 року, в той же час, як спірний договір укладено ще 16 вересня 2010 року. При цьому за змістом даного рішення суду, грошові кошти стягнуті лише з ОСОБА_3 , а не з ОСОБА_4 .

Відтак, нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30.03.2012 року при вирішенні питання про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених ч. 2 ст. 361 ЦПК України (ст. 423 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VII від 03.10.2017 року) підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Всупереч вимогам ч. 2 ст. 423 ЦПК України, наведені доводи в заяві ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами не є нововиявленими обставинами.

Суд першої інстанції вірно вказав, що доводи ОСОБА_1 фактично зводяться до повторного обґрунтування і переоцінки наданих сторонами доказів, яким суди всіх інстанцій України надали належну оцінку у сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно вимог цивільного процесуального кодексу України, правильно застосувавши норми матеріального права, що регулює спірні правовідносини. Очевидно, що особисті міркування ОСОБА_1 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно процесуальних вимог не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ч. 2 ст. 410 ЦПК України).

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені ОСОБА_1 обставини, на які він посилається як на нововиявлені, не є нововиявленими обставинами в розумінні п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України, та зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди з тією їх оцінкою, що надали їм суди під час розгляду справи по суті.

Доводи апелянта в скарзі про те, що договір про поділ майна подружжя було укладено 16 вересня 2010 року, тобто після укладення ОСОБА_3 договору позики із ОСОБА_1 по даній справі,10 березня 2009 року, тобто, на дату укладання договору про розподіл майна подружжя, відповідачці було відомо про намір позивача повернути надані кошти, - колегія суддів вважає безпідставними, так як вони переважно зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Більш того, суд першої інстанції надав на вказані доводи вірні та обґрунтовані відповіді, які відповідають нормам закону.

Інші твердження апеляційної скарги колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваної ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи вказане питання, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви про перегляд судового рішення у зв`язку із нововивявленими обставинами.

Оскаржувана ухвала як така, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинна бути залишена без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 12 березня 2021 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко