Справа № 438/184/21
Провадження № 2/438/192/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 вересня 2021 року Бориславський міський суд Львівської області у складі:

головуючого-судді Слиша А.Т.,

при секретарі судового засідання Гадубяк О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Подставек Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Бориславського міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області (як орган опіки і піклування) про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернулася в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позову посилається на те, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 25 лютого 2011 року уклали шлюб, що був зареєстрований Шевченківським відділом РАЦС Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 60. У них народилося двоє дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

13 листопада 2017 року рішенням Бориславського міського суду Львівської області шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу і по сьогоднішній день, діти проживають з позивачкою. 30 січня 2019 року Бориславським міським судом видано судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частки від доходу щомісячно на утримання дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Проте, відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків з виховання дітей, не цікавиться їхнім життям, в тому числі навчанням. За весь час відповідач аліменти жодного разу не сплачував. Також відповідач неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема, 02 березня 2017 року вироком Трускавецького міського суду Львівської області відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, засуджено до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців та 24 жовтня 2018 року вироком Галицького районного суду м. Львова відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, та призначено покарання у виді двох місяців арешту. Окрім того, згідно відповіді на звернення до державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)» відповідач з 12 лютого 2020 року по даний час тримається під вартою. Таким чином своєю девіантною поведінкою відповідач може негативно вплинути на духовний та моральний розвиток дітей. 15 квітня 2020 року на засіданні комісії з питань захисту прав дітей розглядалось питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 стосовно його малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , відповідно орган опіки та піклування вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 є доцільним та відповідає інтересам дітей.

Ухвалою судді Хемич О.Б. від 15 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 01 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 15 квітня 2021 року.

19 квітня 2021 року справу було передано на розгляд судді Бориславського міського суду Слишу А.Т. на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 квітня 2021 року.

Ухвалою судді Слиша А.Т. від 26 квітня 2021 року справу прийнято до свого провадження, проведення підготовчого засідання призначено на 05 травня 2021 року.

05 травня 2021 року постановлено ухвалу, якою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 червня 2021 року, розгляд справи було відкладено з поважних причин.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала, дала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_4 у судові засідання не прибув, оскільки відбуває покарання в Державній установі «Львівська установа виконання покарань №19». У зв`язку з наведеним копії ухвали про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви з доданими документами було направлено ОСОБА_4 за місцем виконання покарання.

Про дату, час та місце судових засідань відповідача було належно повідомлено, проте відзиву на позов ОСОБА_4 не подав, також не подавав клопотань про бажання взяти участь у судовому розгляді в режимі відеоконференції.

При цьому, у матеріалах справи міститься заява відповідача від 10 березня 2021 року, в якій він не погоджується з позовними вимогами позивача ОСОБА_1 , однак аргументів з приводу такого ставлення до позовних вимог не виклав. Також у матеріалах справи є розписка про вручення йому копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками.

Представник виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області (як органу опіки і піклування) Подставек Г.І. у судовому засіданні позов вважає підставним та таким, що підлягає до задоволення.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з таких підстав.

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та полягають, зокрема, в такому: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та інше. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до повноліття.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьками малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей, виданими 25 грудня 2013 року та 19 листопада 2014 року, відповідно, відділом державної РАЦС реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції у Львівській області; свідоцтвом про шлюб позивачки, яким підтверджується зміна її прізвища з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 13 листопада 2017 року у справі №438/825/17 шлюб між сторонами розірвано (рішення набрало законної сили 24 листопада 2017 року).

Після розірвання шлюбу і по даний час малолітні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають з позивачкою, що підтверджується довідкою № 181 від 21 січня 2021 року, виданою ПП «Борислав-Комфорт».

30 січня 2019 року Бориславським міським судом видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_4 аліментів в розмірі 1/3 частки від доходу щомісячно на утримання дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Проте, як випливає з копії розрахунку заборгованості з аліментів у ВП № 58401026, виданого 20 січня 2021 року Бориславським міським відділом державної виконавчої служби ЗМУ МЮ м.Львів, відповідач жодного разу, з моменту відкриття виконавчого провадження 19 лютого 2019 року, аліменти не сплачував. Заборгованість станом на січень 2020 року становила 3010 грн.

15 квітня 2020 року на засіданні комісії з питань захисту прав дітей розглядалось питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 стосовно його малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 є доцільним та відповідає інтересам дітей (Висновок органу опіки і піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету № 75 від 15.04.2020).

Крім цього, відповідач ОСОБА_4 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності. Зокрема, 02 березня 2017 року вироком Трускавецького міського суду Львівської області відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та засуджено до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців та 24 жовтня 2018 року вироком Галицького районного суду м. Львова (який набрав чинності 02 серпня 2019 року) відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України та призначено покарання у виді двох місяців арешту, що вбачається з копії ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду від 02 серпня 2019 року у справі № 461/7021/18. Крім цього, вироком Бориславського міського суду Львівської області від 26 березня 2021 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 серпня 2020 року, визначивши ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Далі, Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини..

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (ч.3 статті 9 Конвенції про права дитини).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Відповідно до Положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принципово визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Частиною 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Ті ж самі принципи закріплені вищезазначеною Декларацією прав дитини, відповідно п. 6 та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках.

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 безвідповідально ставиться до питання виховання своїх дітей та її матеріального забезпечення.

Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що встановлено судом. Він не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; взагалі не спілкуються з дітьми в обсязі необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти.

Таким чином своєю девіантною поведінкою відповідач негативно впливає на духовний та моральний розвиток дітей.

Під час розгляду справи відповідач для себе належних висновків не зробив, реальних кроків щодо виховання та утримання дітей не вчиняв.

Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні відповідачем ОСОБА_4 його малолітніх синів, судом не встановлено. Також судом не встановлено жодних об`єктивних даних, які б вказували на те, що відповідач ОСОБА_4 намагався виконувати батьківські обов`язки навіть не перебуваючи у місцях позбавлення волі.

На переконання суду позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не зашкодить інтересам дитини, їх подальшому вихованню та утриманню.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що вимоги позивачки щодо позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_4 , який ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, є підставними та вважає, що відповідача, як крайній захід, слід позбавити батьківських прав стосовно його неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий в дохід держави судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Бориславський міський суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27 вересня 2021 року.

Головуючий суддя А.Т.Слиш