Справа № 686/4014/20
Провадження № 2/686/2156/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2021 м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючого судді Стефанишина С.Л.,

при секретарі судового засідання Гузовій Л.О. за участю представника позивача Чулкова Н.К., відповідача ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому цивільну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпродсервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та відшкодування збитків,-

ВСТАНОВИВ:

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

07 грудня 2004 року між Закритим акціонерним товариством «ХМЕЛЬНИЦЬКРИБА» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, за яким Продавець зобов`язується передати Покупцеві у власність, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах даного договору інфраструктуру ЗАТ фірми «Хмельницькриба», а саме залізобетонну огорожу, асфальтове покриття, внутрішню мережу водогону, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Продавець передав, а Покупець прийняв на виконання умов договору купівлі-продажу від 07 грудня 2004 року інфраструктуру, а саме огорожу залізобетонну, систему внутрішнього водогону, асфальтове покриття, що підтверджується актом приймання-передачі від 07 грудня 2004 року, укладеного між ЗАТ «ХМЕЛЬНИЦЬКРИБА» та ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС».

З огляду на зазначене позивач вважає, що 07 грудня 2004 року ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» набуло право приватної власності на залізобетонну огорожу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

27 січня 2020 року ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» виявило, що залізобетонну огорожу по АДРЕСА_1 , яка належить ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» на підставі Договору купівлі-продажу від 07 грудня 2004 року було пошкоджено шляхом прорізання отвору в одній із залізобетонних плит, що підтверджується доповідною начальника охорони ОСОБА_4 та актом обстеження залізобетонної огорожі.

Вказаний отвір прорізаний у залізобетонній плиті безпосередньо напроти входу до належного ОСОБА_1 нежитлового приміщення загальною площею 1029,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначений отвір у залізобетонній плиті використовується для проходу до нежитлового приміщення ОСОБА_1 , оминаючи контрольно-пропускну систему на вказаній території.

Таким чином позивач вважає, було пошкоджено майно, яке належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПРОДСЕРВІС», чим заподіяно ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕВІС» збитки.

Відповідно до рахунку на оплату №628 від 05 лютого 2020 року вартість однієї плити огорожі ПЗ-1Д становить 3180 гривень. Тобто втрати, які ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» зазнало у зв`язку з пошкодженням однієї плити залізобетонної огорожі, становлять 3 180,00 гривень.

Вартість демонтажу та монтажу плити огорожі становить 6 500,00 гривень, що підтверджується рахунком ФОП ОСОБА_5 . З огляду на це, витрати, які ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» мусить зробити для демонтажу та монтажу однієї плити огорожі, становлять 6 500,00 гривень.

Тому, пошкодивши належну ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» залізобетонну огорожу, товариству з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» було заподіяно збитки у розмірі 9 680 грн., які складаються із вартості однієї плити залізобетонної огорожі (3 180 гривень) та вартості демонтажу і монтажу вказаної плити (6500 гривень).

Таким чином позивач рахує, що ОСОБА_1 зобов`язаний відшкодувати заподіяні ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» збитки у розмірі 9 680,00 гривень.

23 грудня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Романішиним Ярославом Олександровичем та зареєстрований в реєстрі за №2167.

Позивач зазначає, що вважає договір дарування укладений 23 грудня 2019 року недійсним з наступних підстав.

Залізобетонна огорожа по АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_3 як ОСОБА_6 відчужила на підставі Договору дарування від 23 грудня 2019 року, не належала Дарувальнику на праві приватної власності па момент її відчуження.

Залізобетонна огорожа по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС».

07 грудня 2004 року ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» набуло право приватної власності на залізобетонну огорожу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 07 грудня 2004 року, який не було ні розірвано, ні визнано у встановленому законодавством порядку недійсним.

Тому, залізобетонна огорожа по АДРЕСА_1 на думку позивача належить на праві приватної власності ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС», а не ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 не вправі була відчужувати майно, яке не належить їй на праві приватної власності.

Більше того, як вбачається із Договору дарування від 23 грудня 2019 року, предметом договору є залізобетонний паркан як приналежність складу тари. Натомість, залізобетонний паркан не є та не був на момент укладення Договору дарування від 23 грудня 2019 року приналежністю складу тари, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. І ст. 186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

Пунктом 29 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, встановлено перелік відомостей про нерухоме майно, які вносяться до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із зазначеним пунктом, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться, серед іншого, опис об`єкта нерухомого майна із зазначенням об`єктів, що є приналежністю головної речі.

Як вбачається з Інформаційної довідки МГ905Т2707 від 27 листопада 2019 року, жодних приналежностей склад тари загальною площею 336,7 кв.м. не містить.

Позивач рахує, що залізобетонна огорожа по АДРЕСА_1 не є приналежністю складу тари, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Зважаючи на викладене, просить суд визнати недійсним договір дарування, укладений 23 грудня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Романішиним Ярославом Олександровичем та зареєстрований в реєстрі за №2167, стягнути з відповідача на користь Товариства заподіяні збитки у розмірі 10 588,00 (десять тисяч п`ятсот вісімдесят вісім) гривень.

Визнати право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпродсервіс» на залізобетонну огорожу по вулиці Тупіковій, 1 у м. Хмельницькому, в тому числі, її частину, яка складається з восьми залізобетонних плит напроти будинку АДРЕСА_2 , яку Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерпродсервіс» придбало на підставі договору купівлі-продажу від 07 грудня 2004 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Хмельницькриба» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерпродсервіс».

Відповідачем подано відзив 10.04.2020 року на позов, у якому заперечуються позовні вимоги посилаючись на те, що договір на який посилається позивач, ніде не зареєстрований і нотаріально не посвідчений. Отже на думку відповідача, відповідно до цивільного законодавства, договір є нікчемним.

Відповідач зазначає, що вимога позивача стягнути з відповідача відшкодування за заподіянні збитки не має ніяких правих підстав і ніяким чином, не підтверджується.

Позивач спирається на ст. 22 Цивільного кодексу України, зокрема, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Надані позивачем докази про його власність на дану огорожу, є неправомірними і ніяким чином не підтверджують його порушене право а також, не підтверджують набуття права власності на цю огорожу.

Тому вимоги про визнання недійсним договору дарування, відшкодування заподіяних збитків та визнання права власності є необґрунтованими тому просить суд в їх задоволенні відмовити.

2.Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 16 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та призначено в порядку спрощеного провадження на 18 березня 2020 року.

10 квітня 2020 року відповідачем подано відзив по справі, у якому заперечуються позовні вимоги.

23.04.2020 року позивачем подано відповідь на відзив, у якому заперечуються умови відзиву.

04 травня 2020 року справу прийнято до провадження суддею хмельницького міськрайонного суду Стефанишиним С.Л.

17.06.2020 року ухвалою суду призначено судову товарознавчу експертизу та зупинено провадження по справі на час її проведення.

Ухвалою суду 15 січня 2021 року поновлено провадження по справі та призначено судове засідання на 18.02.2021 року.

14.12.2021 року ухвалено рішення по справі.

3. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

15 вересня 1993 року між Регіональним відділенням фонду Державного майна України по Хмельницькій області та Організацією орендарів орендного виробничо торгівельного підприємства «Хмельницькриба» в особі директора Ярмолюка Володимира Петровича укладено договорі купівлю-продажу майна як цілісного майнового комплексу на підставі наказу регіонального відділення Фонду державного майна України . Об`єктом купівлі продажу є державне майно яке знаходиться на балансі орендованого виробничо торгівельного підприємства «Хмельницькриба», що перебуває в загально-державній власності і знаходиться по вул. Тупіковій, 1 в м. Хмельницькому.

Згідно п.1.4. зазначеного договору майно підприємства включало в себе всі його активи і пасиви, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно відповідно з актом прийому передачі.

07 грудня 2004 року між Закритим акціонерним товариством «ХМЕЛЬНИЦЬКРИБА» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, за яким продавець зобов`язується передати покупцеві у власність, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах даного договору інфраструктуру ЗАТ фірми «Хмельницькриба», а саме залізобетонну огорожу, асфальтове покриття, внутрішню мережу водогону, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно умов вище зазначеного договору продавець передав, а покупець прийняв на виконання умов договору купівлі-продажу від 07 грудня 2004 року інфраструктуру, а саме огорожу залізобетонну, систему внутрішнього водогону, асфальтове покриття, що підтверджується актом приймання-передачі від 07 грудня 2004 року, укладеним між ЗАТ «ХМЕЛЬНИЦЬКРИБА» та ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС».

27 січня 2020 року ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» виявило, що залізобетонну огорожу по АДРЕСА_1 було пошкоджено шляхом прорізання отвору в одній із залізобетонних плит, що підтверджується доповідною начальника охорони Кушнір І.М. та актом обстеження залізобетонної огорожі .

Вказаний отвір прорізаний у залізобетонній плиті безпосередньо напроти входу до належного ОСОБА_1 нежитлового приміщення загальною площею 1029,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що вбачається з даних інформаційної довідки №190512707 від 27 листопада 2019 року.

Відповідно до висновку експерта №3261/20-26 від 28 грудня 2020 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у цивільній справі №686/4014/20, кошторисна вартість відновлювального ремонту залізобетонної огорожі (вартість робіт з відновлювання плити) по АДРЕСА_1 , яку було пошкоджено шляхом прорізання отвору у залізобетонній плиті напроти нежитлового приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_2 становить 10 588,00 грн.

23 грудня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Романішиним Ярославом Олександровичем та зареєстрований в реєстрі за №2167 . Предметом зазначеного договору є нежитлове приміщення загальною площею 1029,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та залізобетонний паркан, як приналежність складу тари.

Даними витягу з рішення сьомої сесії Хмельницької міської ради №92 від 14.07.2021 року підтверджується, що ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо передачі в оренду земельної ділянки для обслуговування нежитлового приміщення (договір дарування від 15.01.2020 р.) за адресою АДРЕСА_2 площею 0,1409 га.,в т.ч. ділянка №1 площею 0.1357 га., ділянка № НОМЕР_1 площею 0,0052 га.

З даних протоколу засідання постійної комісії з питань містобудування, земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища від 03.03.2021 року судом встановлено, що дозвіл на розроблення проекту землеустрою на відведення вище зазначеної ділянки надано без погодження межі із суміжним землевласником ТОВ «Інтерпродсервіс» яка є сформованою та має кадастровий номер та орендується на підставі договору оренди №00815 від 27.09.2012 року у Хмельницької міської ради.

4.Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

З огляду на подані відповідачем докази суд вважає, що у відзиві на позов відповідачем спростовано позовні вимоги позивача, що 07 грудня 2004 року ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» набуло право приватної власності на залізобетонну огорожу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та представлені докази позивачем відхиляються судом з наступних підстав.

В договорі купівлі продажу цілісного майнового комплексу від 15.09.1993 року ніяким чином не згадується залізобетонна огорожа в переліку державного майна, яке знаходилося на балансі орендного виробничо-торгівельного підприємства «Хмельницькриба», що перебувало в загальнодержавній власності проте, даний договір включав в себе всі його активи і пасиви, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно відповідно з актом прийому - передачі.

Виходячи з даного договору суд рахує, що огорожа не могла бути внесена в баланс майна ЗАТ «Хмельницькриба». Представником позивача не надано доказів суду, що оспорювальна огорожа, все ж таки була власністю ЗАТ «Хмельницьриба».

Відповідно, ніяких майнових прав не було у ЗАТ «Хмельницькриба» для укладання договору купівлі - продажу від 07 грудня 2004 року, згідно якого нібито ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» набуло право приватної власності на залізобетонну огорожу по АДРЕСА_1 .

Дана огорожа визначала межі земельної ділянки цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Хмельницькриба». На даний час вказаний майновий комплекс був розділений, за адресою АДРЕСА_1 розташована земельна ділянка, що належить ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС. Згідно плану земельного кадастру (план додається), ніяким чином вказана земельна ділянка не межує з оспорювальною огорожею.

В даному випадку оспорювальна огорожа на думку суду є складовою об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 , і не може бути виділена як окремий об`єкт.

Судом вбачається, що частина огорожі є приналежністю складу тари, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 так, як підтверджується технічним паспортом на приміщення по АДРЕСА_2 з даних якого вбачається, що оспорювана частина огорожі є частиною майнового комплексу, що знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_2 і ніяким чином на думку суду, не може стосуватися як майнового комплексу так і земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Підтверджує вищевказане, також опис меж земельної ділянки ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС», де чітко визначена межі земельної ділянки позивача. Відповідно до опису з частиною огорожі, що знаходиться по АДРЕСА_2 земельна ділянка ТОВ «ІНТЕРПРОДСЕРВІС» не межує.

З вище наведеного суд приходить до висновку, що позивачем до суду не надано доказів в підтвердження того, що продавець був власником саме цієї частини огорожі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . а представлені докази позивачем відхиляються судом.

Крім цього, також позивачем не представлено доказів, що він є власником паркану, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ), і є по суті приналежністю складу тари.

Жодних правовстановлюючих документів, належності огорожі у власності продавця суду не надано, не зазначено ні в договорі купівлі-продажу, ні іншими правовими документами.

Підсумовуючи вище значене суд приходить до висновку, що всі посилання позивача, на те що, договір дарування недійсний, оскільки, йому передував договір купівлі-продажу нічим не підтверджується і не може слугувати доказом в недійсності договору дарування.

5.Мотивована оцінка аргументів сторін, порушення прав.

Суд вважає, необґрунтованою позицію позивача про порушення його прав відповідачами шляхом укладення між ними договору дарування, оскільки позивачем не доведено та не представлено доказів щодо порушення його прав, не встановлено порушення таких прав і у судовому засіданні тому позов є необґрунтований та не підлягає до задоволення в цій частині.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст.5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

ч. 3 ст. 215 ЦК України зазначає, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин порушення оспорюванню угодою його прав та законних інтересів зі сторони відповідачів, а також невідповідності спірних угод вимогам статті 203 Цивільного кодексу України .

Судом не встановлено порушення прав позивача при розгляді справи по суті тому позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню так, як представником позивача не доведено, що укладення відповідачами договору дарування відбулося з порушенням його прав та законних інтересів.

За таких обставин не заслуговують на увагу доводи про те, що спірним договором порушуються права та законні інтереси позивача, оскільки спростовуються наявними матеріалами справи та встановленими судом фактичними обставинами.

Суд вважає, що вимога про визнання права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерпродсервіс» на залізобетонну огорожу по АДРЕСА_1 , в тому числі, її частину, яка складається з восьми залізобетонних плит напроти будинку АДРЕСА_2 , яку Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерпродсервіс» придбало на підставі договору купівлі-продажу від 07 грудня 2004 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Хмельницькриба» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерпродсервіс» є необґрунтованою та не підлягає до задоволення так, як свідчать про те, що позивач не здійснював дій та не вживав заходів щодо реєстрації права власності на спірну огорожу так, як такого порядку законодавцем не передбачено, звернувся до суду за захистом порушеного, не існуючого права.

Зазначене свідчить про те, що вказані вимоги є передчасними в розумінні вимог ст.331 ЦК України та свідчать на неналежний спосіб захисту не існуючих прав.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що аргументи представника позивача про належність огорожі позивачу є безпідставними і не обґрунтованими та не знайшли підтвердження у судовому засіданні.

З наданих суду доказів представником позивача вбачається, що твердження позивача є надуманими та безпідставними тому, не беруться судом до уваги.

Зважаючи, що судом не встановлено порушення прав позивача при набутті чи реєстрації права власності тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання права власності.

Звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «Інтерпродсервіс» зокрема посилався на те, що суміжним власником ОСОБА_1 порушується їх право на користування та розпорядження власним майном огорожею так, як не забезпечується збереження майна є припущенням на думку суду та не підтверджується відповідними доказами у судовому засіданні.

Не підлягає до задоволення також позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заподіяних збитків у розмірі 10588 гривень так, як позивачем не представлено доказів, що товариство є власником паркану, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ), і є по суті приналежністю складу тари.

Крім цього, жодних правовстановлюючих документів, належності огорожі у власності продавця суду не надано, не зазначено ні в договорі купівлі-продажу, ні в інших правових документах.

Підсумовуючи вище заначене суд приходить до висновку, що всі посилання позивача, на належність спірної огорожі на праві власності позивачу, не підтверджується і не може слугувати доказом у визнанні права власності та стягненні збитків.

З наданих суду доказів відповідачем вбачається, що позиція позивача є надуманою та безпідставною та не беруться судом до уваги. Крім цього суд рахує, що розташована по АДРЕСА_1 огорожа є розбірною, фундаментально не пов`язаною із земельною ділянкою, тобто не є капітальною спорудою (огорожею), а отже може бути розібраною в будь-який час при необхідності доступу відповідних спецслужб.

6.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з статтею 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Згідно з статтею 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Частиною третьою статті 152 ЗК України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з статтею 14 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Відповідно до частини другої статті 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" огорожі і ворота відносяться до малих архітектурних форм.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Хмельницької міська ради від 14.06.2018 № 468 «Про затвердження Порядку влаштування огорож земельних ділянок у м. Хмельницькому, вказуються що огорожі земельних ділянок необхідно встановлювати по межі земельних ділянок, визначених документами на власність або користування. Встановлення огорожі між суміжними земельними ділянками окремих власників (землекористувачів), конструкція якої передбачає часткове втручання на суміжну земельну ділянку, можливе при умові нотаріально завіреної згоди власника/користувача суміжної ділянки.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю (негаторний позов).

Що стосується визнання права власності то за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права.

При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Крім того, в Україні відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, зокрема, регулюються Цивільним і Господарським кодексами України.

Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 цього Кодексу визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. До регламентованих ЦК України способів захисту права власності належать: - визнання права власності (стаття 392); - витребування майна із чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача (статті 387, 388); усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391); - заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (стаття 386); - визнання незаконним правового акта, що порушує права власника (стаття 393); - зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно (статті 1212, 1213) та інші.

Вимогами ст.328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно.

Традиційно підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника). Практичне значення такого поділу полягає в тому, що розглядаючи спори про захист права власності, набутого у похідний спосіб, судам необхідно враховувати імовірність наявності прав на відповідне майно в інших осіб.

Відповідно до норм ЦК України до первісних підстав набуття права власності належать набуття права на новостворене майно, у тому числі об`єкт будівництва (стаття 331), переробка речі (стаття 332), привласнення загальнодоступних дарів природи (стаття 333), набувальна давність (стаття 344) та інші.

Найбільш поширеними похідними способами набуття права власності юридичними особами є набуття права власності на підставі правочинів (стаття 334) та у порядку правонаступництва (стаття 107).

За загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється.

7.Судові витрати.

Відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір» позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3632 грн., тому суд вважає судові витрати по справі стягнути з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпродсервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та відшкодування збитків - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду через Хмельницький міськрайонний суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 24.12.2021 року.

Суддя С. Стефанишин