Дата документу 16.03.2021 Справа № 319/1444/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 319/1444/19

Провадження №22-ц/807/1105/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Турчинського Максима Ігоровича на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2020 року, повний текст якого складено 23 грудня 2020 року, в складі судді Валігурського Г.Ю., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання правочинів удаваними та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання правочинів удаваними та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову, з урахуванням уточнених позовних вимог, зазначав, що з 13.09.2015 по 21.09.2019 він перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 . За час перебування у шлюбі подружжям за ціною 130 000 грн. придбано житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому реєстрація права власності на вказані об`єкти здійснена за ОСОБА_1 на підставі договорів дарування від 23.06.2016, укладеними між відповідачами. Вказав, що відповідач ОСОБА_3 не мав будь-яких родинних, дружніх або інших відносин з ним та відповідачем ОСОБА_1 . Вважає, що вказані договори є удаваними правочинами і сторонами фактично приховані договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки з метою зменшення витрат щодо сплати державного мита при укладенні правочинів, оскільки при договорі дарування сплачується 1% від оцінки майна, а при купівлі-продажу 2%. У зв`язку з цим вважає, що житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними по 1/2 частці кожному.

Крім того зазначає, що за час шлюбу сторонами також придбано автомобіль марки Nissan модель Juke, який також був зареєстрований на ОСОБА_1 , оскільки остання реалізувала вказаний транспортний засіб без згоди позивача, також просить стягнути з неї 1/2 частку ринкової вартості автомобіля в розмірі 161 590 грн.

Ураховуючи викладене, просить суд:

- визнати договір дарування житлового будинку, а також договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :03:008:0031, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що укладені між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Більмацького нотаріального округу Запорізької області Ярошенко С.В. 23.06.2016 за номером 270 і 271, удаваними правочинами, визначивши, що в дійсності були укладені договори купівлі-продажу;

- здійснити поділ майна, що належить ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності в рівних частинах, визнати за ним право власності на Ѕ частку житлового будинку площею 52,9 кв.м., житловою площею 22,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (опис: А житловий будинок, а сіни, а веранда, Г ганок, Б літня кухня, В прибудова, Г сарай, Д гараж, Е гараж, М сарай, З душ, Л вбиральня, К колодязь, №1 огорожа, з замощення, В відмостка, №2 ворота, ), а також на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,25 га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та господарської забудови, кадастровий номер :03:008:0031;

- стягнути з ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки Nissan модель Juke, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 161 590 грн., що є 1/2 вартості майна.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя в рахунок вартості 1/2 частки автомобіля Nissan Juke 161 590 грн., 1615, 90 грн. витрат по сплаті судового збору, а всього 163 205, 90 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь судового експерта Филь Олега Павловича 2000 грн. витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 в особі представника адвоката Турчинського М.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду змінити та стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1/2 вартості автомобіля у розмірі 181 215, 00 грн., визнати право власності на 1/2 житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що при вирішенні спору судом вірно встановлено обставини того, що спірне майно було набуте подружжям у період сумісного проживання та є сумісним майном позивача та відповідача. Натомість, суд дійшов невірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині розділу спірного майна через пропуск позивачем строку позовної давності. Судом не враховано положення ч.2 ст. 72 СК України. Позовна заява щодо розподілу майна подружжя подана в межах трирічного строку позовної давності після розірвання шлюбу. Крім того, під час розгляду справи висновком судового експерта визначено ринкову вартість спірного автомобіля у розмірі 362 430, 00 грн. враховуючи, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, судом неправильно розподілено частки подружжя, а саме без врахування дійсної вартості автомобіля.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення суду в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя в рахунок вартості Ѕ спірного автомобіля 161590 грн. та 1650, 90 грн. судових витрат, зменшивши суму компенсації за спірний автомобіль до 74 998 грн. та зменшивши відповідно суму судових витрат. В іншій частині оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з неї повинно бути стягнуто на користь ОСОБА_2 1/2 реальної вартості спірного автомобіля, за яку він був відчужений 149 996 грн. (з урахуванням його пошкодження в ДТП 10.05.2019), що становить 74 998 грн.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг до апеляційного суду не направили.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з`явилися, повідомлені про дату, місце та час розгляду справи згідно до вимог ст..ст.128,130 ЦПК України ( т.2 а.с.101-а; 101-б).

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання правочинів удаваними, виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поділ житлового будинку та земельної ділянки, виходив з того, що вони є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки отримані нею на підставі договорів дарування, які є чинними. Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя вартість 1/2 частини спірного автомобіля в розмірі 161 590 грн., суд першої інстанції виходив з ринкової вартості автомобіля (362 430 грн.), визначеної висновком експерта № 3509 від 05.08.2020, з урахуванням того, що позивачем не збільшено позовні вимоги в цій частині та заявлено про стягнення1/2Ѕ вартості автомобіля у розмірі 161 590 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 21 серпня 2019 року в справі № 319/898/19 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 13 вересня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 54 (т.1 а.с. 8-9).

23 червня 2016 року, під час перебування сторін у шлюбі, між ОСОБА_3 (Дарувальник) та ОСОБА_1 (Обдаровувана) укладено Договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Куйбишевського районного нотаріального округу Запорізької області Ярошенко С.В., зареєстровано в реєстрі за № 270, відповідно до умов якого Дарувальник передає Обдаровуваній, а Обдаровувана приймає безоплатно житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 у власність (т.1 а.с. 51.)

23 червня 2016 року, під час перебування сторін у шлюбі, між ОСОБА_3 (Дарувальник) та ОСОБА_1 (Обдаровувана) укладено Договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Куйбишевського районного нотаріального округу Запорізької області Ярошенко С.В., зареєстровано в реєстрі за № 271, відповідно до п. 1.1. якого Дарувальник передає у власність Обдаровуваній, а Обдаровувана приймає у власність належну Дарувальнику земельну ділянку площею 0, 25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 232278700:03:008:0031) (т.1 а.с. 52).

Право власності на вказані об`єкти нерухомості зареєстровані за ОСОБА_1 на підставі вказаних договорів дарування, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 187817847 від 06.11.2019 (т.1 а.с. 11-13).

При цьому, згідно з розпискою відповідача ОСОБА_3 від 23.06.2016 він отримав від позивача ОСОБА_2 кошти в розмірі 130000 грн. за придбаний ним, належний ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,9 кв. м., житловою площею 22,4 кв. м. разом із земельною ділянкою за вказаною адресою (т.1 а.с. 14).

07 жовтня 2017 року, під час перебування сторін у шлюбі, між ТОВ «ФРУНЗЕ-ХОЛДИНГ» (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу № 07/11-240, відповідно до п.1 якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець прийняти та оплатити новий автомобіль торгової марки «NISSAN», модель Juke 1.6 CVT SE, № НОМЕР_2 , колір 326G (білий лак), 2017 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 (т.1 а.с. 37, 39-42).

Відповідно до Договору комісії № 7513/19/001510 від 16.07.2019, укладеного між ОСОБА_1 та ЗФ ТОВ «Авто-Статус», комісіонер зобов`язався за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу автомобіля марки Nissan модель Juke 1.6 ХетчбекВ,№ НОМЕР_2 , колір Білий, 2017 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 , за ціною узгодженою Сторонами в сумі 149 996 грн. За умовами вказаного договору кошти за проданий автомобіль ЗФ ТОВ «Авто Статус» передає ОСОБА_1 (т.1 а.с. 47).

Відповідно до Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7513/19/001510 від 16.07.2019, ЗФ ТОВ «Авто Статус» продало транспортний засіб марки Nissan модель Juke 1.6 ХетчбекВ,№ НОМЕР_2 , колір Білий, 2017 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 , іншому власнику за 149 996 грн. (т.1 а.с. 46).

З оскаржуваного рішення суду вбачається, що суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про визнання правочинів удаваними, дійшов висновку, що вказані позовні вимоги є обґрунтованими, а договір дарування житлового будинку, а також договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :03:008:0031, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що укладені між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , є удаваними правочинами, укладеними для приховання договорів купівлі-продажу.

Проте, відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог у зв`язку з пропуском ОСОБА_2 строку позовної давності.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 , а також апеляційна скарга ОСОБА_1 не містять доводів щодо оскарження рішення суду в частині висновків суду про обґрунтованість позовних вимог про визнання договорів дарування удаваними правочинами.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, оскільки сторонами не оскаржується рішення суду у вищевказаній частині, апеляційним судом не переглядається рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2020 року в частині висновків суду про обґрунтованість позовних вимог про визнання договорів дарування удаваними правочинами.

Проте, з апеляційної скарги ОСОБА_2 вбачається, що він не погоджується з висновками суду першої інстанції про пропуск ним строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 заявила про застосування строків позовної давності.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на те, що судом не було враховано положення ч.2 ст. 72 СК України, відповідно до якої до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу застосовується позовна давність у три роки, звертаючи уваги, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 21 серпня 2019 року.

Проте, вказані доводи ґрунтується на невірному тлумаченні норм права та відхиляються апеляційним судом.

В даному випадку судом першої інстанції зазначено про пропуск позивачем строку позовної давності щодо позовних вимог про визнання правочинів удаваними, а не щодо вимог про поділ майна.

З матеріалів справи вбачається, що спірні договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки укладені 23 червня 2016 року.

В цей же день, 23 червня 2016 року, ОСОБА_3 надав позивачу розписку про те, що він підтверджує, що отримав від ОСОБА_2 кошти в розмірі 130000 грн. за придбаний ним, належний ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,9 кв. м., житловою площею 22,4 кв. м. разом із земельною ділянкою за вказаною адресою.

Таким чином, ОСОБА_2 , передаючи 23 червня 2016 року ОСОБА_3 грошові кошти за придбання спірних житлового будинку та земельної ділянки, користуючись вказаним нерухомим майном, повинен був проявити відповідну зацікавленість станом його майнових прав, оформленням переходу права власності на спірне майно.

Отже, початок перебігу позовної давності почався 23 червня 2016 року з моменту вчинення спірних правочинів та передання позивачем грошових коштів ОСОБА_3 за придбання спірного житлового будинку із земельною ділянкою, оскільки саме з цього часу позивач міг довідатися про порушення його прав та укладення договорів дарування замість договорів купівлі-продажу.

ОСОБА_2 не надано жодного належного та обґрунтованого доказу про відсутність у нього можливості ознайомитися із правоустановчими документами на нерухомість.До того ж, Відомості із Державного реєстру речових прав є доступними.

Оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав з 23 червня 2016 року, суд першої інстанції правильно виходив з того, що саме з цього дня позивач міг дізнатися про порушення його прав, а отже, звертаючись до суду з позовом 07 грудня 2019 року, він пропустив трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у позові.

Щодо позовних вимог про поділ житлового будинку, земельної ділянки та про стягнення 1/2 частини вартості спірного автомобіля слід зазначити наступне.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до вимог статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як зазначалось вище, житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 та земельна ділянка за вказаною адресою належать ОСОБА_1 на праві власності на підставі спірних Договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Куйбишевського районного нотаріального округу Запорізької області Ярошенко С.В., зареєстровано в реєстрі за № 270 та № 271.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо поділу спірних житлового будинку та земельної ділянки, оскільки вони є особистою приватною власністю ОСОБА_1 на підставі договорів дарування, які є чинними.

Як зазначалось, за час шлюбу 07 жовтня 2017 року ОСОБА_1 придбано автомобіль Nissan Juke, номерний знак НОМЕР_1 , який був за нею зареєстрований.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Таким чином, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

16 липня 2019 року вказаний автомобіль за договорами комісії № 7513/19/001510 від 16.07.2019 та купівлі продажу транспортного засобу №7513/19/001510 від 16.07.2019 ЗФ ТОВ «Авто Статус» за дорученням ОСОБА_1 продало іншому власнику за 149996 грн., тобто за час шлюбу між сторонами.

Доказів надання ОСОБА_2 згоди на відчуження автомобіля матеріали справи не містять.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Установивши, що автомобіль «Nissan Juke, номерний знак НОМЕР_1 , придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача як іншого із подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року в справі № 728/846/19, постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року в справі № № 537/78/19, постанові Верховного Суду від 18 лютого 2021 року в справі № 314/2224/17.

В матеріалах справи, на виконання ухвали Куйбишевського районного суду Запорізької області від 21 липня 2020 року про призначення автотоварознавчої експертизи, міститься висновок експерта № 3509 від 05 серпня 2020 року, відповідно до якого середньо ринкова вартість автомобіля NISSAN JUKE, 1.6 CVT SE, 2017 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 , V-1598 см. куб., вид палива бензин, КПП автоматична, д.н. НОМЕР_1 , колір НОМЕР_4 (білий лак), що належав ОСОБА_1 , станом на 16 липня 2019 року складає 362 430 грн.

Отже, вартість 1/2 частки автомобіля становить 181 215 грн.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість 1/2 частини спірного автомобіля в розмірі 161 590 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не збільшено позовні вимоги в цій частині та заявлено про стягнення 1/2 вартості автомобіля у розмірі 161 590 грн., з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

З матеріалів справи вбачається, що підготовче провадження закрито в справі 27 жовтня 2020 року, проте, позивач не скористався своїм правом збільшити розмір позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд неправильно розподілив частки майна, не врахувавши дійсну вартість автомобіля, не можуть бути підставою для зміни оскаржуваного рішення, оскільки суд першої інстанції, керуючись принципом диспозитивності, врахувавши ринкову вартість автомобіля, визначену експертом, розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд, визначаючи розмір компенсації повинен був виходити із реальної вартості автомобіля, визначеної договором купівлі-продажу від 16 липня 2019 року (149 996 грн.), оскільки, як зазначалось, вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін такого договору та може не відповідати його ринковій вартості, тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість.

Інших належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування або зміни, тому апеляційні скарги у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника -адвоката Турчинського Максима Ігоровича залишити без задоволення.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2020 рокув цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова