ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1723/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/668/20 Категорія: 305010900 Сакун Д. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л.І., Єльцова В.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу ОСОБА_2

розглянувши в м. Черкаси у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року постановлене під головуванням судді Сакун Д.І. у Звенигородському районному суду Черкаської області 15 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в :

27.05.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, в якому просив суд з врахуванням заяви про зменшення та заяви про збільшення позовних вимог: стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_2 суму матеріального збитку, яка складає 19397,26грн. та стягнути з відповідача 30000 грн. відшкодування моральної шкоди. Крім того, просив стягнути судові витрати в сумі 1681, 60грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що 21.02.2020 року о 13 годині 50 хвилин на перехресті вул. Благовісна- вул. Шевченка в м. Звенигородка, керуючи автомобілем «FIAT Doblo» д. н. з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 (відповідач), не виконав вимогу знаку «Дати дорогу» не надав перевагу в русі та допустив зіткнення з автомобілем «TOYOTA CAMRY» д. н. з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 (позивач). При зіткненні автомобілі отримали механічні пошодження. Відповідальність за вчинення даного правопорушення передбачена ст.124 КУпАП.

Постановою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 19.03.2020 року у справі про адміністративне правопорушення за вказаною дорожньо транспортною пригодою ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності. Вказана постанова суду набрала законної сили 30 березня 2020 року та на момент подання позову не оскаржена.

Позивач вказує, що діями відповідача ОСОБА_2 йому було завдано майнової шкоди у розмірі 135 961 грн., з яких 132 233 (сто тридцять дві тисячі двісті тридцять три гри. 38 коп.) погашено ПАТ «Страхова компанія «АРКС», а різниця 3728 (три тисячі сімсот двадцять вісім 26 коп.) доплачені ним особисто. Також ним сплачено додатково ремонт автомобіля в сумі 2124,05 грн.

Позивач вказує, що ним особисто були понесені витрати на організацію перевезення автомобіля в місто Київ для проведення експертизи та в подальшому ремонтних робіт на загальну суму 5200 (п`ять тисяч двісті гривень), після проведення ремонту автомобіля повернення його за моїм місцем проживання в місто Звенигородка 2000 (дві тисячі гривень) . Позивач винаймав автомобіль, щоб добратися до Києва, в зв`язку з тим, що був запроваджений карантин не ходив транспорт загального користування, заправка свого автомобіля для поїздки з Києва до Звенигородки 1162 (одна тисяча сто шістдесят дві грн.), також сплата страховки за автомобіль 7 307 (сім тисяч триста сім гривень) , при тому, що він не мав змоги його використовувати, але сплачував платежі по умовах договору.

Таким чином загальна вартість майнової шкоди склала 21 521 (двадцять одна тисяча п`ятсот двадцять одна гривня 31 коп.). До сьогоднішнього дня він не отримав ніякого відшкодування зі сторони відповідача ОСОБА_2 , не дивлячись на його постійні звернення до нього та прохання урегулювати це питання мирно. Також для захисту своїх прав позивач вимушений був найняти адвоката та сплатити його послуги у розмірі 5000 гривень за підготовку документів до суду та подання позову.

ОСОБА_1 зазначає, що раніше дуже часто на вихідних він із сім`єю виїжджали з міста на відпочинок від тяжкого робочого тижня, а після ДТП змога на законний відпочинок зникла за відсутності транспортиного засобу.

В позові позивач вказує, що на тривалий час після дорожньо транспортної пригоди він та його члени сім?ї пересуватися без машини, що викликало суттєві незручності у пересуванні та вирішенні питань. Багато справ, запланованих раніше, що потребували пересування автотранспортом, позивачу довелося відкласти, а від деяких з них він взагалі змушений був відмовитись, що спричинило проблеми з роботою.

Розмір заподіяної позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди визначити важко, але він має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести йому і його родині, та витрати, пов`язані з відновленням його психічного стану, відпочинком від усього що сталося зі мною та членами родини позивача. Розмір його душевних страждань і страждань його родини він оцінюю в 30 000 (тридцять тисяч) гривень.

Визначаючи вказаний розмір моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 враховує всі страждання, які довелося йому перенести зокрема: порушення звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоров`я, а також моральних страждань, пов`язаних з дорожньо- транспортною пригодою.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10928,25 грн. в рахунок відшкодування матеріальних збитків.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10000,00 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 893,28 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 5000,00грн.

Не погоджуючись з рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області, ОСОБА_2 оскаржив рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу через Звенигородський районний суд Черкаської області.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що при винесення рішення судом першої інстанції допущена невідповідність висновків обставинам справи, невірно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Скаржник ОСОБА_2 вважає, що судом необґрунтовано взято до уваги, як доказ, квитанцію №15 від 17.04.2020 року (а. с. 19) на суму 3728,30 грн., як таку що, начебто, підтверджує факт оплати позивачем витрат на відновлюваний ремонт, хоча в даній квитанції в призначенні платежу зазначено: предплата за ремонт та технічне обслуговування.

В апеляційній скарзі скаржник вказує, що не погоджується з рішенням в частині, що підлягають до відшкодування витрат по оплаті за доставку 25.02.2020 року пошкодженого автомобіля «TOYOTA CAMRY» р/н НОМЕР_2 вантажним автомобілем до місця ремонту в м. Київ, оскільки позивачем ОСОБА_1 не надано доказів, що його автомобіль внаслідок отриманих механічних пошкоджень не міг своїм ходом дістатись до місця проведення ремонту, а тому він вимушено мав його доставляти туди іншим транспортом. Крім того, скаржник зазначає, що позивач не надав договору, який обґрунтував би розмір оплати за доставку автомобіля до місця ремонту.

Скаржник ОСОБА_2 вважає, що не погоджується з висновками суду, оскільки внаслідок ДТП майно ОСОБА_1 не було втрачено, як зазначено в судовому рішенні, а лише пошкоджено, а автомобіль був застрахований, тому збитки від ДТП страховою компанією йому майже повністю були відшкодовані, ремонт автомобіля фактично зайняв всього два місяці, що не потягло за собою значних змін в організації життя позивача, а головне ніхто в результаті ДТП не отримав тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі вказується, що позивач ОСОБА_1 порушив вимоги п.4 постанови Пленуму ВС України № 4 від 31.03.1995 року, оскільки не надав доказів, якими підтверджується, яка саме моральна шкода йому завдана, та з чого він виходить, визначаючи її розмір. Тобто, позивачем не надано експертного висновку чи висновку спеціаліста психолога, чи медичних довідок, які б підтверджували який вплив на стан здоров?я позивача мала ДТП, що сталась, та які і в якому обсязі необхідно вжити заходів на його відновлення та їх вартість.

Також, скаржник зазначає, що не може погодитись з рішенням суду щодо порядку стягнення понесених сторонами судових витрат, оскільки крім понесених витрат на правничу допомогу позивача 5000,00 грн., скаржник ОСОБА_2 також поніс судові витрати, пов?язані з оплатою за надану правничу допомогу. Проте, суд не вирішив питання про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь скаржника ОСОБА_2 вказаних судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто, при ухваленні рішення не вирішено питання про стягнення судових витрат із позивача на користь відповідача.

Скаржник вказує, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені на 42, 37 %, то з позивача на користь відповідача, відповідно до ухваленого рішення, підлягає до стягненню 57, 63 % понесених витрат на правничу допомогу, а саме: 3550 грн. х 57,63 % = 2045,87 грн., які відповідно належним чином підтверджені укладеним ОСОБА_2 договором із адвокатом Павленком С.І. про представництво адвоката в цивільному процесі по цивільній справі № 694/668/20 (а. с. 69), додатковою угодою до вказаного договору (а. с. 132), квитанцією про оплату скаржником гонорару адвокату Павленку С.І. за надану ним правничу допомогу (а. с. 133) та розрахунком затраченого часу адвокатом Павленком С.І. за надання скаржнику ОСОБА_2 правничої допомоги.

У зв?язку з вищевикладеним обставинами ОСОБА_2 просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15.07.2021 року, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди та стягнуто на користь позивача ОСОБА_1 10928,25 грн. в рахунок відшкодування матеріальних збитків, 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 893,28 грн. судового збору, а також 5000 грн. витрат на правничу допомогу та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявленого позову і стягнути на користь ОСОБА_2 понесених судових витрат і сумі 2522,40 грн. сплаченого судового збору, 8550 грн. оплати за надану правничу допомогу, а всього 11072, 40 грн.

13.09.2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача від позивача ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 вважає, що апеляційні вимоги є незаконними та необґрунтованими. Позивач зазначає, що відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Позивач вказує у відзиві, що згідно пункту 10.2 Договору добровільного страхування наземного транспорту передбачений розмір франшизи у сумі 3728,25 грн., а відтак вона правомірно була стягнена судом з відповідача.

ОСОБА_1 зазначає, що Законом не заборонено вчиняти правочин в усній формі (ст. 205 ЦК України). Оскільки сторони (позивач та ФОП ОСОБА_3 ) уклали усну угоду, щодо надання послуги по доставці автомобіля для здійснення його ремонту в. Київ, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт № 9 від 25.02.2020 року та № 10 від 17.04.2020 року, а також квитанціями до прибуткового касового ордеру № 1 від 25.02.2020 року та 17.04.2020 року, а тому твердження ОСОБА_2 про безпідставність стягнення з нього визначеної в рішенні суду суми є безпідставним.

Також позивач вказує, що до позовної заяви позивачем був наданий попередній орієнтовний розрахунок витрат, які позивач поніс або очікує понести з розгляду даної справи, також було надано до суду квитанцію № 49389727 від 22.05.2020 року за правничі послуги в сумі 5000 гривень, з яких сплачено податок. Тому твердження відповідача, про незаконність стягнення з нього понесених ним витрат на правничу допомогу є безпідставними.

В силу частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін згідно вимог процесуального законодавства.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право : скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи ; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності в частині позовних вимог позивача, які підтверджені доказами у справі.

За встановлених судом обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо часткового стягнення матеріальної та моральної шкоди за понесені витрат на правову допомогу у зв`язку із дорожньо транспортною пригодою.

Визначаючи розмір матеріальної та моральної шкоди, що підлягають відшкодуванню на користь позивача із відповідача, суд першої інстанції виходив із наявних в матеріалах справи висновків позивача щодо заподіяної матеріальної та моральної шкоди, наданих доказів щодо понесених витрат у зв`язку із ремонтом автомобіля, доведеністю позивачем характеру та обсягу моральних страждань, характеру майнових втрат, тяжкості вимушених змін в житті позивача, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, задовольнивши частково всі заявлені позивачами вимоги.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, щодо доведеності позивачем характеру та обсягу страждань, характеру майнових втрат, тяжкості вимушених змін в житті позивача, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, так як вважає їх такими, що відповідають вимогам закону, оскільки судом першої інстанції дано належну оцінку наданим доказам, правильно застосовано норми матеріального права, а тому надано правильну оцінку нормам матеріального та процесуального права.

Районним судом було враховано вимоги розумності та справедливості, які приймаються до уваги при визначенні розміру моральної шкоди, матеріальний стан відповідача, реальну можливість відшкодування визначеного розміру моральної шкоди.

Однак, колегія суддів апеляційного суду вважає, що при вирішенні питання судових витрат на правову допомогу районний суд допустився помилки, стягнувши судові витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень, не звернувши уваги, що судом частково задоволено позовні вимоги, тому судові витрати підлягають розподілу пропорційно задоволених вимог.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи Звенигородським районним судом Черкаської області 21.02.2020 року о 13 годині 50 хвилин на перехресті вул. Благовісна- вул. Шевченка в м. Звенигородка, керуючи автомобілем «FIAT Doblo» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , який не виконав вимогу знаку «Дати дорогу» не надав перевагу в русі та допустив зіткнення з автомобілем «TOYOTA CAMRY» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 . При зіткненні автомобілі отримали механічні пошодження. Відповідальність за вчинення даного правопорушення передбачена ст.124 КУпАП.

Постановою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 19.03.2020 року у справі про адміністративне правопорушення за вказаною дорожньо транспортною пригодою ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та його було притягнуто до адміністративної відповідальності. Зазначена постанова суду набрала законної сили 30 березня 2020 року та на момент подання позову не оскаржена.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина відповідача ОСОБА_2 у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є доведеною та встановленою судом, оскільки він визнаний винним та притягнути до адміністративної відповідальності.

Діями відповідача ОСОБА_2 було завдано позивачу ОСОБА_1 майнової шкоди у розмірі 135 961 грн., що підтверджується даними акту виконаних робіт № від 17.04.2020 року, з яких 132 233 грн. 38 коп. погашено ПАТ «Страхова компанія «АРКС».

Позивач ОСОБА_1 вказує, що ним сплачена додатково за ремонт автомобіля відповідно до акту виконаних робіт № від 17.04.2020 року в сумі 2124,05 (дві тисячі сто двадцять чотири грн. 04 коп.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків, має право на їх відшкодування.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, об?єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно до частини першої статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За змістом зазначеної норми закону обов?язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди.

Ліміт відповідальності страховика визначається умовами договору страхування цивільно-правової відповідальності укладеного з власником (володільцем) транспортного засобу.

Постановою Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16 зазначено наступне: «Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості потраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Із матеріалів справи вбачається, що п. 10.2 Договору добровільного страхування наземного транспорту передбачений розмір франшизи у сумі 3728,25грн. Саме така сума була доплачена за відновлювальний ремонт позивачем, відтак вона підлягає стягненню з відповідача.

У відповідності до ст.ст. 22-24, ст.ст. 28-29 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи.

Виходячи з вищезазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, обґрунтованою вимогою про стягнення з відповідача ОСОБА_2 коштів, витрачених на доставку автомобіля до місця здійснення ремонту автомобіля в м. Києві, оскільки автомобіль знаходився на гарантійному обслуговуванні і його ремонт задля не позбавлення гарантії мав здійснюватися саме в м. Києві у сумі 5200 грн.

Тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди, в тому числі і щодо витрат, пов`язаних з транспортуванням автомобіля позивачем до місця здійснення ремонту, де автомобіль перебував на гарантійному обслуговуванні.

Слід зазначити, що вказані витрати вартості проїзду ОСОБА_1 до м. Києва для отримання автомобіля після проведеного ремонту, оскільки внаслідок введення карантину на території України, саме на той час було відсутнє міжобласне сполучення, підтверджені належними і допустимими доказами і складають 2000 грн., що і було враховано судом при частковому задоволенні вимог позивача, оскільки не всі вимоги щодо матеріальної шкоди задоволено районним судом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав всі необхідні докази на оплату витрат на відновлення автомобіля.

Апеляційний суд вважає висновки районного суду щодо задоволення вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь позивача такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, тому доводи скаржника в частині відмови у задоволенні вимог про часткове стягнення матеріальної шкоди не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що слід відзначити, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім?ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов?язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно роз`яснення у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року вказано, що шкода заподіяна особі і майну громадянина, або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов?язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено.

Правила про зменшення розміру відшкодування або відмову у відшкодуванні шкоди з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках заподіяння шкоди майну, а також особі громадянина, однак, у кожному разі підставою до цього може бути груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху і т.п.), а не проста необачність.

Таким чином, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) згідно ст. 89 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи заподіяну моральну шкоду, виходив виключно із власних висновків та переживань.

Апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання щодо визначення розміру стягнення моральної шкоди, яку слід відшкодувати з відповідача на користь позивача, врахував всі обставини справи, глибину страждань позивача, матеріальний стан відповідача, те, що на протязі кількох місяців позивач та члени його сім?ї не могли користуватись транспортним засобом, тому мали певні труднощі у вирішенні побутових та інших питань, пов`язаних із пересуванням.

Колегія суддів апеляційного суду, враховуючи вимоги розумності та справедливості, реальної можливості виконання рішення суду в частині стягнення моральної шкоди, вважає, що стягнута районним судом в рахунок відшкодування моральна шкода позивачу в розмірі 10 000 грн., є такою, що відповідає вимогам щодо виваженості, розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення моральної шкоди, необхідності проведення експертного дослідження чи висновку експерта щодо розміру моральної шкоди не приймаються до уваги колегією суддів апеляційного суду, оскільки із наявних матеріалів справи вбачається, що наданих сторонами доказів достатньо для вирішення вимог щодо стягнення моральної шкоди. Тому вимоги скаржника щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення щодо стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, однак допустився помилки при вирішенні питання стягнення судових витрат на правову допомогу, стягнувши 5000 гривень на користь позивача з відповідача, не звернувши уваги, що задовольнив позовні вимоги частково щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди. Тому судові витрати стягуються пропорційно задоволених вимог в розмірі 2200 гривень.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміни лише в частині щодо вирішення питання судових витрат, в тому числі витрат на правову допомогу , яку слід змінити, стягнувши на користь позивача 2200 гривень з відповідача.

В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи скаржника не знайшли свого повного підтвердження щодо скасування рішення суду та відмови у частковому задоволенні позовних вимог, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню лише в частині вимог скаржника щодо вирішення питання судових витрат та стягнення коштів за правову допомогу адвоката частково пропорційно задоволених вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що обидві сторони понести судові витрати у зв`язку із оскарженням рішення суду до апеляційної інстанції, але враховуючи, що розгляд справи проведений в письмовому порядку, без участі сторін, апеляційний суд не змінював рішення суду в частині щодо часткового задоволення вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди, то перерозподіл судових витрат не здійснюється, а судові витрати покладаються на сторони.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди змінити в частині вирішення питання судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Змінити розмір судових витрат, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за надання правової допомоги з 5000 гривень до 2200 гривень.

Судові витрати за правову допомогу в суді апеляційної інстанції покласти на сторони.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного суду протягом тридцяти дні, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 30.12. 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

В.О. Єльцов