ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» березня 2021 року

м. Харків

справа № 642/6034/19

провадження № 22ц/818/698/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2020 року в складі судді Гримайло А.М.

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми.

Позовна заява мотивована тим, що 24 вересня 2016 року він передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 24 450,00 доларів США за транспортний засіб «TOYOTA CAMRY», рік випуску 2014, загальний легковий/седан-В, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 .

Того ж дня, 24 вересня 2016 року, ОСОБА_5 видано на його ім`я довіреність, якою уповноважено його бути представником ОСОБА_6 щодо володіння, користування та розпорядження вищезазначеним автомобілем.

Проте, 15 жовтня 2016 року автомобіль вилучено з його користування. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у справі №761/40146/16-к вжито заходів забезпечення кримінального провадження №00013002 від 15 жовтня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення за частиною 3 статті 289 КК України у вигляді накладення арешту на автомобіль. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2017 року зазначену ухвалу скасовано та зроблено висновок, що вищезазначений автомобіль є предметом вчинення злочину і речовим доказом. Автомобіль вибув із володіння первісного власника ОСОБА_7 всупереч його волі.

Зазначив, що договір купівлі-продажу автомобіля він з відповідачем не укладав, отже, отримані ОСОБА_3 кошти є безпідставно набутим майном та повинні бути йому повернуті.

Просив, з урахуванням заяви щодо описки від 06 травня 2020 року, стягнути з ОСОБА_3 на його користь 24 450,00 доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2020 року, у якому ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2020 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 24 450,00 доларів США та сплачений судовий збір у сумі 6152,83 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Вказав, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що розписка, в якій зазначено про факт продажу автомобіля, не може розцінюватися як безумовне підтвердження отримання ним грошових коштів та укладення саме договору купівлі-продажу, а може свідчити лише про наміри укласти договір у майбутньому. Між сторонами існували договірні відносини щодо можливого подальшого продажу автомобіля. Він не є власником автомобіля, та судом не досліджувалось питання щодо його правомочностей на укладання будь-якого договору. Самим позивачем не зазначено, з приводу чого передано кошти. Автомобіль з 24 вересня 2016 року по 15 жовтня 2016 року перебував у користуванні позивача. Інформація щодо того, що досі автомобіль не перебуває у користуванні ОСОБА_1 , та щодо місця його перебування на даний час відсутня. У розписці відсутні ідентифікуючі дані сторін та будь-яка інформація щодо обов`язку боржника повернути кошти. Вказав, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми статті 1212 ЦК України.

13 січня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_1 та його представник зазначили, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга необгрунтованою. При цьому посилалися на те, що отримання грошових коштів без достатньої правової підстави тягне за собою повернення потерпілому майна як безпідставно набутого або збереженого, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти без законних підстав, отже, вони є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню позивачу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , право власності на автомобіль «TOYOTA CAMRY», державний номер НОМЕР_3 , 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , з 30 серпня 2016 року зареєстровано за ОСОБА_8 (а. с. 5).

24 вересня 2016 року ОСОБА_3 склав розписку, зі змісту якої вбачається, що він продав автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , ОСОБА_1 за ціною 24 450,00 доларів США (а. с. 4).

Того ж дня, 24 вересня 2016 року, ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_6 , видано на ім`я ОСОБА_1 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.О. за № 11717, якою ОСОБА_1 або ОСОБА_9 уповноважено бути представниками ОСОБА_6 в усіх організаціях, підприємствах, установах незалежно від підпорядкування та форм власності, в тому числі, в органах ЦБДР та АС при МВС України з усіх питань щодо володіння, користування та розпорядження належним ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 , виданого Центр 8047 від 30 серпня 2016 року автомобілем «TOYOTA CAMRY», 2014 року випуску, загальний легковий/седан-В, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 (а. с. 6).

Як вбачається з протоколу огляду місця події від 15 жовтня 2016 року, виявлено та вилучено у ОСОБА_1 автомобіль «TOYOTA CAMRY», рік випуску 2014, загальний легковий/седан-В, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , оригінали довіреностей (а. с. 7-8).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у справі №761/40146/16-к вжито заходів забезпечення кримінального провадження №00013002 від 15 жовтня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення за частиною 3 статті 289 КК України, у вигляді накладення арешту на автомобіль «TOYOTA CAMRY», рік випуску 2014, номер кузова НОМЕР_1 з забороною користуватись та розпоряджатись майном (а. с. 9-11).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2017 року вищезазначену ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року скасовано та постановлено нову, якою накладено арешт на автомобіль «TOYOTA CAMRY», рік випуску 2014, номер кузова НОМЕР_1 із забороною відчуження (а. с. 12-15).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року у справі № 761/8568/17 у задоволені позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої злочином, визнання права власності, витребування з майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити дії відмовлено в повному обсязі (а. с. 50-53).

Постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «TOYOTA CAMRY», рік випуску 2014, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_4 , укладений між ОСОБА_7 в особі ОСОБА_11 та ОСОБА_6 від 30 серпня 2016 року (а. с. 54-58).

У межах зазначеної цивільної справи та кримінального провадження встановлено, що автомобіль «TOYOTA CAMRY», рік випуску 2014, номер кузова НОМЕР_1 , вибув з власності ОСОБА_7 без його волі.

Як вбачається з довідки Регіонального сервісного центру МВС в Тернопільській області від 28 серпня 2019 року № 31/19-Ч-270 о/п, згідно даних Єдиного державного реєстру МВС України відомості щодо реєстрації за ОСОБА_1 з 01 січня 2016 року по 28 серпня 2019 року автомобіля «TOYOTA CAMRY», рік випуску 2014, номер кузова НОМЕР_1 , відсутні (а,с. 16).

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні майно підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

Відповідно до статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у разі якщо правова підстава переходу не виникла або відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Відповідно до вимог пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації.

Також зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають у зв`язку з такими договірними відносинами, що мали виникнути у майбутньому і це сторони попередньо погодили на момент передачі речі (грошей).

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-1216цс17, постановах Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 501/5213/13-ц, провадження № 61-21849св18, від 07 серпня 2019 року у справі № 752/5986/16-ц, провадження № 61-23787св18.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є, зокрема, укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Натомість, за частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача розписки та довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі № 640/7052/16-ц, провадження № 61-4678св18 та Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 07 березня 2018 року, справа № 536/378/15-ц, провадження № 61-772св18.

Договір купівлі-продажу автомобіля, укладений не у сервісному центрі МВС України та без присутності адміністратора такого органу вважається неукладеним, а за фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 145/145/17, провадження № 61-10089св18.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу.

Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 607/5422/16-ц, провадження № 61-17355св18.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 24 450,00 доларів США за продаж автомобіля марки «TOYOTA CAMRY», 2014 року випуску, який йому не належав, і у подальшому договір купівлі-продажу цього транспортного засобу укладений не був, дійшов правильного висновку про набуття відповідачем коштів за відсутності для цього правових підстав і обґрунтовано стягнув вказану суму відповідно до статті 1212 ЦК України.

При цьому, судова колегія враховує, що ОСОБА_1 деякий час користувався транспортним засобом за довіреністю, проте сам факт користування майном не підтверджує існування договірних правовідносин між сторонами.

Твердження відповідача щодо того, що він не є власником автомобіля, та судом не досліджувалось питання щодо його правомочностей на укладення будь-якого договору, є безпідставними, адже ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до ОСОБА_3 як до особи, що безпідставно набула і зберігає у себе його грошові кошти. Будь-які докази того, що ОСОБА_3 передав отримані від ОСОБА_1 кошти ОСОБА_6 , яка на час передачі коштів була власницею автомобіля, чи іншій особі, у справі відсутні.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що розписка, в якій зазначено про факт продажу автомобіля, не може розцінюватися як безумовне підтвердження отримання ним грошових коштів та укладення саме договору купівлі-продажу, а може свідчити лише про наміри укласти договір у майбутньому; що між сторонами існували договірні відносини щодо можливого подальшого продажу автомобіля; що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми статті 1212 ЦК України, є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу автомобіля сторонами не укладався, тобто правова підстава передачі коштів відповідачу відсутня, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України. Доказів на спростування факту отримання ним коштів ОСОБА_3 не надано.

Твердження ОСОБА_3 щодо того, що самим позивачем не зазначено, з приводу чого передано кошти, спростовуються змістом зазначеної розписки від 24 вересня 2016 року, з якої вбачається, що гроші передані у рахунок продажу автомобіля.

Посилання ОСОБА_3 щодо відсутності інформації про те, що автомобіль не перебуває у користуванні ОСОБА_1 , та взагалі щодо місця його перебування на даний час, є необґрунтованими, оскільки як вбачається з постанови Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року у справі № 761/8568/17 постановою слідчого від 01 березня 2017 року автомобіль визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0013002 та визначено місце його зберігання, після чого автомобіль перебував на території спецмайданчика, з якого в подальшому зник. Відомостей щодо перебування автомобіля у ОСОБА_1 матеріали справи не містять. Крім того, позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення коштів, тобто автомобіль не є предметом вимог у справі.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що у розписці відсутні ідентифікуючі дані сторін та будь-яка інформація щодо обов`язку боржника повернути кошти, судова колегія відхиляє, оскільки питання щодо існування між сторонами відносин позики перед судом не ставилось та не розглядалось.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.