ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

іменем України

справа № 640/1183/18

провадження № 22-ц/818/164/21

16 вересня 2021 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Гришиної А.О.,

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції, Акціонерне товариство «Финансова компанія «Форінт», Київський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_3 , приватний виконавець Бабенко Дмитро Анатолійович,

представник ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року в складі судді Губської Я.В.,

в с т а н о в и в:

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі ПАТ Райффайзенбанк Аваль»), ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції, Акціонерне товариство «Финансова компанія «Форінт» (далі АТ ФК «Форінт»), Київський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_3 , приватний виконавець Бабенко Дмитро Анатолійович, про поділ майна подружжя.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що він з 22 червня 2002 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 січня 2015 року.

Під час шлюбу вони придбали домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 8 078 210,00 грн, побутову техніку, а також рухоме майно вартістю 33 000,00 грн.

Крім того, в домоволодінні за вказаною адресою зберігалось швейне обладнання на загальну суму 182 576,00 грн, готова продукція на загальну суму 484 060,00 грн, сировина та фурнітура, що належить йому як фізичній особі-підприємцю та використовувалось у його підприємницькій діяльності.

Посилаючись на те, що вони з відповідачкою не дійшли згоди про порядок поділу вказаного майна, доступу до домоволодіння він не має, просив поділити майно таким чином:

- визнати житлові будинки літ. Б-1 і літ. Я-3 з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,0381 га (кадастровий номер :07:006:005), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину домоволодіння та земельної ділянки площею 0,0381 га (кадастровий номер :07:006:005), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- виділити у власність ОСОБА_1 таке рухоме майно: мікрохвильову піч Samsung вартістю 400,00 грн; кондиціонер Funai в кількості 2 шт. вартістю 3 000,00 грн; ноутбук Asus з комп`ютерною мишею вартістю 4 000,00 грн; монітор LG вартістю 1 200,00 грн; системний блок чорний вартістю 1 500,00 грн; клавіатуру Genious вартістю 60,00 грн; багатофункціональний пристрій (принтер-сканер) вартістю 1 000,00 грн; холодильник Eiectrolux вартістю 2 000,00 грн; стелажі металеві вартістю 1 000,00 грн; обігрівач UFO вартістю 1 000,00 грн; всього - на суму 15 160,00 грн;

- виділити ОСОБА_2 таке рухоме майно: телевізор Samsung вартістю 1000,00 грн; телевізор Panasonic вартістю 1 000,00 грн; зовнішню антену з посилювачем Vitek вартістю 500,00 грн; аудіоплеєр Sony вартістю 500,00 грн; телефонний апарат вартістю 50,00 грн; радіотелефон вартістю 200,00 грн; музичний центр вартістю 400,00 грн; праску вартістю 100,00 грн; пральну машину Nord вартістю 1000,00 грн; письмовий стіл вартістю 800,00 грн; крісло офісне вартістю 100,00 грн; стільці офісні в кількості 6 шт. вартістю 600,00 грн; металеву шафу для зберігання документів вартістю 90,00 грн; меблеву стінку вартістю 1000, 00 грн; крісло офісне для керівника вартістю 500,00 грн; холодильник «Днєпр» вартістю 200,00 грн; стелажі металеві вартістю 1000,00 грн; обігрівач UFO вартістю 1000,00 грн; пилосос Rowenta вартістю 800,00 грн; міні мийку Керхер вартістю 5 000,00 грн; столовий сервіз вартістю 500,00 грн; електроінструменти вартістю 2 500,00 грн; всього на суму в розмірі 17 840,00 грн;

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 :

- швейне обладнання: три преса для прасування; швейний ніж МР 05; два заклепочних верстака MIKRON; петельну машину 62501; дві швейні машини JACK 5559; швейну машину JUKI; чотири швейні машини SIRUBA; дві праски промислові (парогенераторз праскою) SILTER; три прасувальні столи EVRO; два оверлоки JUKI (стіл та головна частина); дві швейні машини TYPIKAL та MINERVA; два принтери для тканини EPSONSTYLUSPROMODELK161А та EPSONSURECOLORT3000; п`ятнадцять ламп настільних швейних; машину скорняжну TYPIKAL; чотири швейних машини TYPIKAL; десять швейних машин SIRUBA (стіл та головна частина); швейну машину ЮБМ № 2662; два електропривіда АПР № 7222070 та ЧА з вент.; одинадцять машин 1022М; розкрійний стіл металевий; швейну машину TYPIKALGP-5-11; швейну машину TYPIKALGС 6170 (стіл та головна частина); десять швейних машин TYPIKALGС 6150Н; прес для термодруку ITEM DIX SENVO; прес для фурнітури DЕР; всього на суму 182 576,00 грн;

- готову продукцію (дитячі комплекти куртка-комбінезон 1 161 од.; дитячі куртки 107 од.; чоловічі куртки 30 од.; жіночі плащі 150 од.); всього на суму 484 060,00 грн;

- сировину та фурнітуру: синтепон «100» - 7 000 м, «150» - 2000 м, «200» - 3 500 м; тканина «Джордан» - 7 700 м; змійки 7 000 шт. (довга) та 14 000 шт. (коротка); підкладка 11 000 м; фліс 7 000 м; кант (звичайний) 48 000 м; кант (світловідражаючий) 23 000 м; фурнітура в асортименті 3 500 шт.

29 травня 2018 року ОСОБА_6 представник ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому просила залишити позов ОСОБА_1 без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що 08 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 010-2/07/1-116-07, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 кредит у формі відновлюванрої кредитної лінії з лімітом 168 000 доларів США зі сплатою 12% річних строком повернення до 08 лютого 2017 року. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору в цей же день укладено договір іпотеки № 010-2/07/1-116/1-07, предметом якого є домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на праві власності. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнута заборгованість за кредитним договором від 08 лютого 2007 року № 010-2/07/1-116-07 в розмірі 97 244,80 доларів США. На виконання рішення суду 07 листопада 2013 року Московським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 643/8236/13-ц, який було пред`явлено до примусового виконання Київським відділом Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції.

Крім того, 01 червня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 у користування на визначений строк грошові кошти в розмірі 60 000,00 доларів США на умовах строковості і поворотності. ОСОБА_2 своїх зобов `язань за договором позики не виконала, у зв`язку з чим ОСОБА_3 звернувся до суду з відповідним позовом. За наслідками розгляду цієї справи Київським районним судом м. Харкова видані виконавчі листи, які також були пред`явлені до примусового виконання Київським відділом Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, де наразі перебуває зведене виконавче провадження № 34885032. Згідно з актами опису та арешту майна, рухоме майне, на яке позивач просить визнати за ним право власності, було описано, арештовано та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_3 .

Таким чином, за рахунок нерухомого майна, яке перебуває в іпотеці банку, та рухомого майна, переданого на відповідальне зберігання ОСОБА_3 , будуть задоволені вимоги кредиторів. Отже, у разі задоволення позову будуть порушені права ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про відмову від позовних вимог. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлових будинків літ. Б-1 і літ. Я-3 з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,0381 га (кадастровий номер :07:006:005), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та про визнання за ОСОБА_1 права власності на це майно закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відмова ОСОБА_1 від позовних вимог в цій частині не суперечить закону, отже провадження у справі в цій частині підлягає закриттю з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

За ОСОБА_1 визнано право власності на мікрохвильову піч Samsung вартістю 400,00 грн; ноутбук Asus з комп`ютерною мишею вартістю 4 000,00 грн; кондиціонер Funai вартістю 1 500,00 грн, монітор LG вартістю 1 200,00 грн. Всього на суму 7 100,00 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право власності пральну машину Nord вартістю 1000,00 грн; кондиціонер Funai вартістю 1 500,00 грн, багатофункціональний пристрій (принтер-сканер) вартістю 1 000,00 грн, холодильник Eiectrolux вартістю 2 000,00 грн, системний блок чорний вартістю 1 500,00 грн, клавіатуру Genious вартістю 60,00 грн. Всього на суму 7 060,00 грн.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 :

- швейне обладнання: прес для прасування 2 од., вартістю 4 104,00 грн; швейний ніж МР 05 вартістю 4 500,00 грн; два заклепочних верстака MIKRON вартістю 2 000,00 грн; петельну машину 62501 вартістю 1 000,00 грн; дві швейні машини JACK 5559 вартістю 8 400,00 грн; швейну машину JUKI вартістю 2 000,00 грн; чотири швейні машини SIRUBA вартістю 8 000,00 грн; дві праски промислові (парогенераторз праскою) SILTER вартістю 1 800,00 грн; три прасувальні столи EVRO вартістю 4 800,00 грн; два оверлоки JUKI (стіл та головна частина) вартістю 5 600,00 грн; дві швейні машини TYPIKAL та MINERVA вартістю 2 200,00 грн та 2 500,00 грн; два принтери для тканини EPSONSTYLUSPROMODELK161А та EPSONSURECOLORT3000 вартістю 15 100,00 грн та 15 800,00 грн; чотири швейні машини (стіл та головна частина) вартістю 8 000,00 грн; прес для термодруку ITEM DIX SENVO вартістю 8 000,00 грн;

- готову продукцію (дитячі комплекти куртка-комбінезон 1 161 од. вартістю 406 350,00 грн; дитячі куртки 107 од. вартістю 24 610,00 грн; чоловічі куртки 30 од. вартістю 9 600,00 грн; жіночі плащі 150 од. вартістю 43 500,00 грн).

Позов в іншій частині залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спільне майно було придбано подружжям в період шлюбу. З урахуванням визнання позовних вимог відповідачем, розміру частки даного майна за описом державного виконавця від 17 вересня 2014 року, суд першої інстанції розподілив майно порівну між сторонами.

Визнаючи вказане майно особистою приватною власністю ОСОБА_1 , суд першої інстанції послався на правову позицію Верховного Суду України, що міститься в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-1327, згідно з якою майно фізичної особи підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України (далі СК України), а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 СК України.

28 лютого 2020 року ОСОБА_5 представник ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що 06 грудня 2018 року ОСОБА_7 - представником ОСОБА_2 направлена до суду заява про визнання позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, однак суд першої інстанції на порушення вимог статті 255 ЦПК України за відсутністю предмета спору продовжив розгляд справи.

Зазначає, що на час звернення до суду та розгляду справи позивач не мав статусу фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності (далі ФОП), оскільки така діяльність була припинена 28 грудня 2016 року. Однак саме ФОП повинен довести у суді, що спірне майно не було придбане за спільні кошти подружжя, а було придбане за особисті кошти ФОПу. Лише тоді у спорі про поділ майна подружжя не застосовується стаття 60 СК України і спростовується презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу (правова позиція, що міститься в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15).

Вказує, що ухвала суду першої інстанції від 06 грудня 2018 року про залучення в якості правонаступника АТ «ФК «Форінт» не постановлена та не внесена до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм правав, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що з 22 червня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 січня 2015 року (а. с. 14, т. 1).

За період шлюбу сторонами було придбано майно.

18 грудня 2002 року укладено договір дарування частки житлового будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 22/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Моторною Г.О. за реєстровим № 1-2844 (а. с. 15, т. 1).

18 січня 2007 року ОСОБА_2 отримала Державний акт Серії ЯБ № 992729 на право власності на земельну ділянку 0,0381 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 25, т. 1).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 травня 2006 року за ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок літ. «Я-3», загальною площею 560,2 кв. м, та на житлову прибудову літ. «А-3-1», загальною площею24,5 кв. м № 20, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 26, 1. 1).

На підставі рішення Виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова від 04 липня 2006 року № 129-10 зі складу домоволодіння АДРЕСА_1 виділені житлові будинки літ. «Б-1» та літ. «Я-3» з присвоєнням нової поштової адреси: АДРЕСА_1 (а. с. 27-28, т. 1).

08 лютого 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 010-2/07/1-116-07, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 кредит у формі відновлюваної кредитної лінії з лімітом 168 000 доларів США зі сплатою 12% річних строком повернення до 08 лютого 2017 року (а. с. 156-159, т. 1).

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору в цей же день укладено договір іпотеки № 010-2/07/1-116/1-07, предметом якого є домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових будинків літ. «Б-1», житловою площею 37,3 кв. м, загальною площею 67,6 кв. м, літ. «Я-3», житловою площею 177,2 кв. м, загальною площею 379,6 кв. м, з надвірними будівлями (а. с. 162-164, т. 1).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнута заборгованість за кредитним договором від 08 лютого 2007 року № 010-2/07/1-116-07 в розмірі 97 244,80 доларів США.

На виконання рішення суду 07 листопада 2013 року Московським районним судом м. Харкова видано виконавчі листи № 643/8236/13-ц, які були пред`явлені до примусового виконання Київським відділом Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (а. с. 167-168, т. 1).

01 червня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 60 000,00 доларів США зі платою 2% щомісячно на строк до 01 жовтня 2011 року (а. с. 169, т. 1).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харков від 17 травня 2016 року звернуто стягнення на належне ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 лютого 2007 року № 010-2/07/1-116-07 в загальному розмірі 130 631,83 доларів США, що еквівалентно 2 877 919,68 грн (а. с. 22-23, т. 2).

ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики не виконала, у зв`язку з чим ОСОБА_3 звернувся до суду з відповідним позовом. За наслідками розгляду цієї справи Київським районним судом м. Харкова видані виконавчі листи, які також були пред`явлені до примусового виконання Київським відділом Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, де перебувало зведене виконавче провадження № 34885032.

Під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні № вересня 2014 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Марченко О.М. складено акт опису та арешту майна боржника та накладено арешт домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових будинків літ. «Б-1», житловою площею 37,3 кв. м, загальною площею 67,6 кв. м, літ. «Я-3», житловою площею 177,2 кв. м, загальною площею 379,6 кв. м, з надвірними будівлями, а також на швейне обладнання та готову продукцію, яке ОСОБА_1 просив визнати його особистою приватною власністю (а. с. 200- 203, т. 2).

В суд апеляційної інстанції ОСОБА_4 - представник ОСОБА_1 пояснила, що підприємницьку діяльність позивач дійсно припинив 28 грудня 2016 року. На даний час виконавчі дії не здійснюються, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення. Однак користуватися майном він не має можливості, оскільки арешт, накладений під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 34885032, не скасований.

Із автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що з 23 квітня 2018 року на виконанні Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції перебували виконавчі провадження № 56253808, № 56254142; на виконання приватного виконавця Бабенка Д.А. з 04 травня 2018 року перебували виконавчі провадження № 56317611, № 56317622 (стягувач - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», боржник - ОСОБА_2 ).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають біти добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року.

Оскільки на момент звернення позивача до суду з позовом про поділ майна подружжя на виконанні Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції перебували виконавчі провадження № 56253808, № 56254142, на виконанні приватного виконавця Бабенка Д.А. перебувало виконавчі провадження № 56317611 та № 56317622, в яких боржником є ОСОБА_2 , постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Марченко О.М. накладено арешт на майно, зокрема на швейне обладнання та готову продукцію, яке ОСОБА_1 просив визнати його особистою приватною власністю, з урахуванням того, що позивач не оскаржив арешт, а також подальших дій учасників справи, направлених на відчуження спірного майна, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є помилковим.

При цьому суд першої інстанції вирішив питання про спосіб та порядок поділу майна подружжя при відсутності між подружжям спору з цього приводу, про що свідчить заява ОСОБА_7 представника ОСОБА_2 про визнання відповідачкою позову в повному обсязі (а. с. 72, т. 2).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України

постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати, понесені ОСОБА_3 за подачу апеляційної скарги, документально підтверджуються в розмірі 1 658,10 грн (а. с. 34, т. 3). Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 658,10 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції, Акціонерне товариство «ФК «Форінт», Київський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_3 , приватний виконавець Бабенко Дмитро Анатолійович, про поділ майна подружжя залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 658,10 грн (одна тисяча шістсот п`ятдесят вісім грн 10 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судовогорішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 17 вересня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

В.Б.Яцина