Ухвала

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 569/3350/19

провадження № 61-2786ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Рівнебуд» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Рівнебуд» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона зареєстрована і проживає у кімнаті АДРЕСА_1 . З 1989 року у вказаному гуртожитку вона мешкала на тимчасовій основі, а 04 травня 2007 року її місце проживання у вказаній кімнаті зареєстроване на постійній основі. Звернувшись 02 березня 2018 року до Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради за отриманням довідки щодо наявності реєстрації її проживання у гуртожитку, вона дізналася, що у лютому 2018 року за заявою власника знято реєстрацію місця її проживання у кімнаті АДРЕСА_1 . Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради діяло протиправно та мало відмовити Приватному акціонерному товариству «Рівнебуд» (далі - ПрАТ «Рівнебуд») у задоволенні клопотання щодо зняття її з реєстраційного обліку, оскільки власник гуртожитку не надав належних документів.

Позивач також зазначала, що укладений 01 січня 2017 року договір № 21 між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма Аронж» не є договором найму, а є договором щодо надання комунальних послуг. Тому припинення дії такого договору не є підставою для зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації може бути здійснено на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, проте всупереч зазначеним вимогам, такого рішення надано не було.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд позов задовольнити повністю.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивач не надала належних та достатніх доказів на підтвердження того, що здійснюючи зняття з реєстрації місця проживання Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради діяло протиправно, не у спосіб, що передбачений Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правилами реєстрації місця проживання. За встановлених у справі обставинах позивач проживала у гуртожитку на підставі договору найму, строк дії якого закінчився, сторонами такий договір не продовжувався та не переукладався, а тому відсутні правові підстави для проживання та користування позивачем кімнати у гуртожитку.

17 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявниця посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявниці.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Рівнебуд» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернути заявниці.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак