Ухвала

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 522/9536/18

провадження № 61-20409св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк Олег Борисович, ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , на постанову Одеського апеляційного суду

від 03 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І., Черевка П. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Зміст позовних вимог

У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»; банк) звернулося із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус ОМНО) Калінюк О. Б., ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «УБІБ»), про визнання недійсним договору про розірвання іпотечного договору та застосування наслідків його недійсності.

Свої позовні вимоги банк обґрунтовував тим, що 14 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого він є на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 123 000,00 доларів США, що еквівалентно 621 150,00 грн, строком до 14 вересня 2017 року зі сплатою 12,90 % річних (зі щомісячним переглядом розміру відсоткової ставки).

Повернення кредиту забезпечено іпотечним договором від 14 вересня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (вартість предмета іпотеки за домовленістю сторін становить 830 159,00 грн).

21 березня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з умовами якого останньому відступлено майнові права за договором про надання споживчого кредиту від 14 вересня 2007 року № .

25 березня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 уклали договір про розірвання іпотечного договору від 14 вересня 2007 року.

На підставі договору про розірвання іпотечного договору від 25 березня

2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно припинено:

- заборону відчуження предмета іпотеки;

- іпотеку предмета іпотеки.

Рішеннями виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) від 02 березня 2015 року № 51 та від 08 квітня 2015 року № 71 у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію з 03 березня 2015 року до 02 вересня 2015 року.

Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 02 жовтня 2015 року № 181 у ПАТ «Дельта Банк» розпочато процедуру ліквідації банку.

При здійсненні перевірки ФГВФО виявлено факт укладення вищевказаних договорів: від 25 березня 2014 року купівлі-продажу прав вимоги за споживчим кредитним договором від 14 вересня 2007 року № та від 25 березня 2014 року про розірвання іпотечного договору від 14 вересня 2007 року.

Уклавши договір про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року, банк:

- без отримання реальних грошових надходжень відмовився від власних майнових вимог до іпотекодавця за іпотечним договором;

- до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання припинення обтяження предмету іпотеки, що стало однією з причин неплатоспроможності банку, а виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами частково неможливим;

- передав окремому кредитору майно (майнові права) банку, через що ним отримано переваги, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку,

що свідчить про нікчемність цього договору, оскільки станом на день його укладення розмір заборгованості за договором про надання споживчого кредиту становив 134 445,57 доларів США, що еквівалентно 1 395 034,12 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 106 597,17 доларів США, що еквівалентно 1 106 073,56 грн, заборгованість за відсотками - 27 848,40 доларів США, що еквівалентно 288 960,57 грн.

Відповідно до протоколу від 25 вересня 2015 року № 71 засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями договір про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року віднесено до категорії нікчемних у розумінні пунктів 1-3 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про що 03 листопада 2015 року ОСОБА_1 було направлене повідомлення про нікчемність правочинів.

Додатково банк зазначав, що він звертався до господарського суду з позовом до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 березня 2014 року, який постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 квітня 2017 року у справі

№ 910/22947/16, залишеною без змін ухвалою Вищого господарського суду України від 27 липня 2017 року, задоволено. У справі № 910/22947/16 господарський суд встановив, що ПАТ «Дельта Банк» доведено факт відчуження майна (права вимоги) за ціною, яка на 20 % і більше відрізняється від вартості такого майна, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Крім того, предмет іпотеки неодноразово відчужувався, останнім власником квартири є ОСОБА_3 , який у свою чергу передав її в іпотеку ПАТ «УБІБ» на підставі іпотечного договору від 30 листопада 2017 року.

Ураховуючи наведене, банк просив:

- визнати недійсним договір про розірвання іпотечного договору від 25 березня

2014 року;

- застосувати наслідки недійсності договору про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року шляхом визнання ПАТ «Дельта Банк» стороною - іпотекодержателем за іпотечним договором від 14 вересня 2007 року;

- скасувати з моменту припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення:

1) запису від 14 вересня 2007 року № 5662244 (перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 5099686) про накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 ;

2) запису від 03 грудня 2008 року № 8255585 (перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 51009369) про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_2 ,

згідно з іпотечним договором від 14 вересня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Калінюком О. Б. за реєстровим номером 2792.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 23 листопада 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання договору про розірвання іпотечного договору недійсним. Суд відхилив аргументи позовної заяви про те, що банк не отримав реальних грошових надходжень перед укладенням цього договору у зв`язку з тим, що 25 березня 2014 року ОСОБА_2 сплатив ПАТ «Дельта Банк» грошові кошти в сумі 58 000,00 доларів США в рахунок погашення кредиту. Позивач не мав повноважень на віднесення договору про розірвання іпотечного договору до категорії нікчемних, видання протоколу від 25 вересня 2015 року

№ 71 та повідомлення про нікчемність від 03 листопада 2015 року, оскільки право на перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом 1 року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, може бути реалізовано Уповноваженою особою виключно протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації, тобто з 03 березня 2015 року до 02 квітня 2015 року, про зазначено в частині другій статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 761/11870/15-ц викладений аналогічний висновок).

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що банк пропустив позовну давність, про застосування наслідків спливу якої заявила відповідачка, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 23 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк».

Визнано недійсним укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 договір про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Калінюком О. Б. за реєстровим номером 93.

Застосовано до відносин сторін наслідки недійсності договору про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року шляхом визнання АТ «Дельта Банк» стороною (іпотекодержателем) за іпотечним договором, посвідченим

14 вересня 2007 року приватним нотаріусом ОМНО Калінюком О. Б. за реєстровим номером 2792. Скасовано з моменту припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення:

- запису від 14 вересня 2007 року № 5662244 (перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 5099686) про накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 згідно з іпотечним договором від 14 вересня 2007 року, посвідченим

14 вересня 2007 року приватним нотаріусом ОМНО Калінюком О. Б. за реєстровим номером 2792;

- запису від 03 грудня 2008 року № 8255585 (перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 5100369) про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1 згідно з іпотечним договором від 14 вересня 2007 року, посвідченим 14 вересня 2007 року приватним нотаріусом ОМНО Калінюком О. Б. за реєстровим номером 2792. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що договір про розірвання іпотечного договору за наявності заборгованості за кредитом передбачає відмову банку від своїх майнових вимог з метою погашення існуючої заборгованості, що свідчить про його нікчемність. Суд апеляційної інстанції вважав помилковим висновок районного суду про пропуск позивачем позовної давності, оскільки протокол засідання комісії з перевірки правочинів № 71 складено 25 вересня 2015 року, повідомлення про нікчемність правочинів направлені 03 листопада 2015 року, позов поданий 31 травня 2018 року, тобто, у межах позовної давності.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2019 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 зазначає, що на момент укладення договору про розірвання іпотечного договору, а саме 25 березня 2014 року, діяла інша редакція статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ніж на момент проведення ФГВФО перевіркиправочинів (інших договорів) за кредитними операціями. Суд першої інстанції правильно врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 761/11870/15-ц

від 25 квітня 2018 року. Суд апеляційної інстанції вказав, що за умовами договору про розірвання іпотечного договору банк фактично відмовився від власних майнових вимог у контексті положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що свідчить про нікчемність такого правочину, проте даний критерій нікчемності правочинів не був передбачений Законом на момент укладення договору. 25 березня 2014 року за домовленістю з банком ОСОБА_2 сплатив ПАТ «Дельта Банк» грошові кошти в сумі

58 000,00 доларів США (оціночна вартість квартири) в якості погашення кредиту згідно з кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 0. Таким чином, договір про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року сторонами укладався з реальними грошовими надходженнями від ОСОБА_2 на користь банку. Крім того, реалізація предмета іпотеки, що стала можлива завдяки розірванню іпотечного договору та зняття обтяжень, дала змогу частково погасити заборгованість ОСОБА_2 в розмірі ринкової оціночної вартості іпотечного майна, у зв`язку із чим розірвання іпотечного договору не свідчило про залишення кредитних зобов`язань без забезпечення, а було своєрідним зверненням стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу за домовленістю сторін.

Застосування апеляційним судом неправильної редакції статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» призвело і до неправильних висновків щодо дотримання ПАТ «Дельта Банк» позовної давності.

У січні 2020 року ПАТ «УБІБ» надало відзив на касаційну скаргу, в якому просить скасувати оскаржену постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Відзив мотивований тим, що апеляційний суд у порушення статті 58 Конституції України застосував зворотню дію в часі статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції, яка на момент вчинення оспорюваного правочину ще не була прийнята Верховною Радою України.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у задоволенні клопотання

ОСОБА_1 , поданому представником ОСОБА_4 , про участь у судовому засіданні відмовлено; справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 14 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та

ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту

№ 0, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 123 000,00 доларів СШАщо еквівалентно 621 150,00 грн, строком до

14 вересня 2017 року зі сплатою 12,90 % річних (зі щомісячним переглядом розміру відсоткової ставки)..

Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 14 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Калінюком О. М. за реєстровим № 2792, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Шевченко Д. Г., за реєстровим номером № 2949, 2950, права вимоги АТ «УкрСиббанк» за кредитним договором ОСОБА_2 відступлено на користь АТ «Дельта Банк».

25 березня 2014 року між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про розірвання іпотечного договору, посвідченого 14 вересня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О. Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 2792.

У договорі про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року № 2792 сторони домовились:

достроково розірвати договір іпотеки з 25 березня 2014 року (пункт 1);

одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору про розірвання припиняється іпотека та заборона відчуження предмету іпотеки, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_3 (пункт 2).

25 березня 2014 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги.

У матеріалах справи міститься квитанція від 25 березня 2014 року № 24396683, згідно з якою ОСОБА_2 сплатив ПАТ «Дельта Банк» 58 000,00 доларів США, що станом на момент зарахування коштів еквівалентно 601 819,60 грн, для погашення кредиту за кредитним договором від 14 вересня 2007 року

№ 0.

З 03 березня 2015 року до 04 жовтня 2015 року в АТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію. З 05 жовтня 2015 року розпочалася ліквідаційна процедура банку.

03 листопада 2015 року Уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадиров В. В. направив ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватному нотаріусу ОМНО Калінюку О. Б. та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» повідомлення про нікчемність правочинів, зокрема: договору купівлі-продажу прав вимоги

від 25 березня 2014 року та договору про розірвання іпотечного договору

від 25 березня 2014 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20 лютого 2017 року у справі № 910/22497/16 позовні вимоги АТ «Дельта Банк» до «ФК «Довіра та гарантія» про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 березня 2014 року недійсним залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 квітня 2017 року рішення господарського суду міста Києва від 20 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 березня

2014 року, укладений між АТ «Дельта Банк» та «ФК «Довіра та гарантія». Постанова Київського апеляційного господарського суду від 12 квітня 2017 року залишена без змін постановою Вищого господарського суду України

від 27 липня 2017 року.

Звертаючись із позовом, банк вказував, що розірвання іпотечного договору призвело до порушень законодавства, банк взяв на себе зобов`язання щодо припинення іпотеки і обтяження нерухомого майна, що стало однією з причин неплатоспроможності банку, а виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами частково стало неможливим, а також відмовився від власних майнових вимог до іпотекодавця за іпотечним договором, чим було порушено статтю 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що договір про розірвання іпотечного договору за наявності заборгованості за кредитом передбачає відмову банку від своїх майнових вимог з метою погашення існуючої заборгованості, що свідчить про його нікчемність.

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження

№ 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до частин другої, третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на момент укладення

25 березня 2014 року договору про розірвання іпотечного договору) протягом

30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов; 3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; 4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 5) договори (правочини) з пов`язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку; 6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком. Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов`язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи» від 04 липня 2014 року № 1586-VII у Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» текст частин другої та третьої статті 38 викладено в такій редакції:

«2. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

3. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України".

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи»

від 04 липня 2014 року № 1586-VII набрав чинності 11 липня 2014 року.

Згідно з частиною другою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на момент введення тимчасової адміністрації) протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на момент введення тимчасової адміністрації) правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Тлумачення частини другої статті 38, пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчить, що як нікчемні можуть бути кваліфіковані правочини вчинені банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку.

Таким чином, згідно з положеннями статей 37, 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення фактів нікчемності правочинів, повідомлення про виявлення нікчемного правочину його сторін.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до положень статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями приймати рішення про визнання правочинів нікчемними.

При наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19),

від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Аналіз частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчить, що підстави для кваліфікації правочинів (у тому числі договорів) неплатоспроможного банку нікчемними повинні визначатися на момент введення тимчасової адміністрації.

У справі, що переглядається, суди встановили:

для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором

14 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Калінюком О. М. за реєстровим № 2792, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 ;

25 березня 2014 року між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про розірвання іпотечного договору, посвідченого 14 вересня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О. Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 2792. У договорі про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року № 2792 сторони домовились: достроково розірвати договір іпотеки з 25 березня 2014 року (пункт 1); одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору про розірвання припиняється іпотека та заборона відчуження предмету іпотеки, а саме: однокімнатної квартири

АДРЕСА_3 (пункт 2);

з 03 березня 2015 року до 04 жовтня 2015 року в АТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію. З 05 жовтня 2015 року розпочалася ліквідаційна процедура банку;

03 листопада 2015 року Уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадиров В. В. направив ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватному нотаріусу ОМНО Калінюку О. Б. та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» повідомлення про нікчемність правочинів, зокрема: договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 березня 2014 року та договору про розірвання іпотечного договору

від 25 березня 2014 року.

Таким чином, установивши, що договір про розірвання іпотечного договору за наявності заборгованості за кредитом передбачає відмову банку від своїх майнових вимог з метою погашення існуючої заборгованості, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про те, що такий правочин є нікчемним.

Аналогічний висновок містися у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада

2020 року у справі № 127/14035/17-ц (провадження № 61-2825св19), в якій зазначено:

«На підставі частини другої та третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України та пунктів 1,2 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», частини другої статті 215 ЦК України позивач просив визнати недійсним договір про розірвання іпотечного договору № 1210-Ф/ІП-1, укладеного між ЗАТ «Сведбанк Інвест» та ОСОБА_1 , посвідченого 04 червня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М. за реєстровим номером 3433, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , посвідчений 02 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М. за реєстровим номером 868.

[…]

Закон визначив коло нікчемних договорів, які можуть бути виявлені зобов`язаною та уповноваженою на це особою - Фондом, якщо вони зокрема укладені протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, що було зроблено 11 вересня 2017 року на засіданні комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом від 11 березня 2015 року № 67 та затвердженої уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ « Дельта Банк».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нову постанову, апеляційний суд установив, що кредитний договір, виконання зобов`язання за яким забезпечувалося договором іпотеки, укладався на умовах, зокрема, забезпеченості. За договором про припинення (розірвання) договору іпотеки, укладеним між сторонами, банк (кредитор) відмовився від майнових вимог та права звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості боржника за кредитним договором. Така відмова відбулася протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк».

Відповідно до частини четвертої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів як під час дії тимчасової адміністрації, так і протягом ліквідації, у тому числі звертається до суду з відповідним позовом.

За таких обставин, установивши, що кредитор розірвавши з відповідачем іпотечний договір, який забезпечував виконання кредитного договору, тим самим відмовився від власних майнових вимог, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що договір про припинення (розірвання) іпотечного договору укладений з порушенням норми пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та є нікчемним, тому підлягають застосуванню наслідки його нікчемності та відсутні правові підстави для визнання його недійсним в судовому порядку, що прямо передбачено частиною другою статті 215 ЦК України і визнання його недійсним в судовому порядку законом не вимагається».

Разом із тим у практиці суду касаційної інстанції існує протилежний висновок щодо застосування статті 38 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі від 25 квітня 2018 року у справі

№ 761/11870/15-ц (провадження № 61-7190св18) зазначено:

«В обґрунтування нікчемності договору про розірвання договору іпотеки

від 25 лютого 2014 року позивач посилався на пункт 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно якої правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Разом з тим, на час укладення договору про розірвання договору іпотеки від 25 лютого 2014 року Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» діяв в іншій редакції, відповідно до статті 38 якого договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов`язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі звернення до суду уповноваженої особи Фонду державне мито не сплачується. Частина друга вказаної статті мала наступну редакцію: «Протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій; 2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів; 4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку; 5) договори (правочини) з пов`язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком». Таким чином, редакція статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», чинна на час укладення договору про розірвання договору іпотеки, не передбачала можливості визнання уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію такого договору нікчемним у зв`язку із відмовою банку від власних майнових вимог, як це передбачено статтею у редакції закону, на яку посилається позивач при зверненні з даним позовом».

Тому, колегія суддів вважає необхідним передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування статті 38 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі від 25 квітня 2018 року у справі

№ 761/11870/15-ц (провадження № 61-7190св18) та вказівки, що підстави для кваліфікації правочинів (у тому числі договорів) неплатоспроможного банку нікчемними повинні визначатися на момент введення тимчасової адміністрації.

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу № 522/9536/18 передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук