ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 670/124/21
Провадження № 22-ц/4820/1733/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: представник відповідача Столаба Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 01 вересня 2021 року (Волкова О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енселко Агро» про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енселко Агро» про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування позовної заяви зазначала, що на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 017531 від 28.11.2007 року, вона є власником земельної ділянки, площею 1,67 га, з кадастровим номером :03:006:0005, яка розташована на території Говорівської сільської ради, Віньковецького району, Хмельницької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

12 липня 2018 року між нею та ТОВ «Енселко Агро» укладено та підписано договір про надання прав користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), який 18.07.2018 року було зареєстровано Солобковецькою сільською радою Ярмолинецького району, Хмельницької області, державним реєстратором Ткачук О.І..

Позивач вважала цей договір незаконним, оскільки він укладений на строк 99 років, що не передбачено законом про оренду землі; договір є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, а саме, договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Також зазначає, що перед укладенням оспорюваного договору було досягнуто згоди про те, що позивач отримає одноразово готівкові кошти в сумі 100000 грн., така ціна вплинула на її рішення, оскільки позивач потребувала матеріальної допомоги щоб розрахуватись з боргами. Проте, підписуючи договір вона не звернула уваги на ціну, та в результаті отримала кошти в сумі 46271,51 грн. Вважала, що під час підписання договору її було введено в оману з приводу ціни договору.

Із врахуванням викладеного, просила суд визнати недійсним договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 12 липня 2018 року укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Енселко Агро».

Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 01 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ТОВ «Енселко Агро» є підприємством, яке займається сільськогосподарським виробництвом; при укладанні договору сторони діяли вільно та і позивач розуміла значення укладеного договору; договір зареєстровано в установленому законом порядку; строк користування земельною ділянкою узгоджено сторонами; доказів того, що при укладенні договору сторони мали на увазі інший договір, або мали на меті приховати договір купівлі-продажу, а також те, що він вчинявся під впливом обману, позивач суду не надала.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права та порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначала, що судом в порушення норм процесуального права не встановлювались обставини щодо отриманих позивачем коштів за договором, а саме, що попередньо при обговоренні договору ТОВ «Енселко Агро» обіцяло перерахувати кошти в сумі 100000 грн., проте після підписання договору позивач отримала лише 46271,51 грн. Зазначає, що фактично розрахунки за договором емфітевзису відбулись як при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки. Вказаний договір укладено на досить великий строк, а тому, згідно його умов, апелянт позбавлена права розпоряджатись своєю земельною ділянкою. На думку апелянта, судом першої інстанції жодним чином не було проаналізовано зміст позовної заяви, в той час як відзив відповідача було дослівно відтворено в оскаржуваному рішенні. Крім того, судом було порушено норми процесуального права в частині належного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи. При розгляді позову по суті, позивачка не була повідомлена про судові засідання жодного разу.

Відзиву на а апеляційну скаргу не надходило.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Представник ТОВ «Енселко Агро» Столаба Ю.М. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з тим, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд першої інстанції не дотримався положень статей 43, 128, 130 ЦПК України.

Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом (частина 1 статті 43 ЦПК України).

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик (частина 1 статті 128 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не брала участі у розгляді справи в суді першої інстанції, докази щодо її належного виклику у судове засідання відсутні. Довідки про доставку СМС - повідомлення від 26.04.2021 року, від 25.05.2021 року, від 30.06.2021 року ОСОБА_1 не є належним повідомленням позивачки про час та місце розгляду справи, оскільки таке повідомлення направлялося судом за заявою представника ТОВ «Енселко Агро» та на телефон саме представника ТОВ «Енселко Агро».

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального законодавства є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо справу розглянуто за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на зазначене, у зв`язку з порушенням судом норм процесуального права, розгляду справи судом першої інстанції за відсутності позивача, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 1,6700 га з кадастровим номером :03:006:0005, яка розташована на території Говорівської сільської ради, Віньковецького району, Хмельницької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №017531 від 28.11.2007 року.

12 липня 2018 року ОСОБА_1 та ТОВ «Енселко Агро» уклали договір № б/н про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Пунктом 1.3. договору емфітевзису передбачено, що земельна ділянка (право користування земельною ділянкою) передається землевласником землекористувачу (ТОВ «Енселко Агро») з метою здійснення останнім сільськогосподарської діяльності - діяльності, що пов`язана з виробництвом та наданням послуг сільськогосподарського характеру.

Відповідно до пункту 2.1. цього договору сторони домовились про те, що термін (строк) дії даного договору до 31.12.2117 року.

Згідно з пунктами 3.1, 3.3. плата за право користування земельною ділянкою, яка передається землевласником землекористувачу за цим Договором встановлюється за погодженням сторін та складає 57480,13 грн. грн. за весь термін дії договору. Плата за користування земельною ділянкою сплачується у грошовій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок землевласника.

В п. 9.3 зазначено, що сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони свідчать, що цей договір укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин та при повному розумінні сторонами своїх дій та змісту даного правочину та правових наслідків, які несе для сторін факт його укладення.

18 липня 2018 року право користування земельною ділянкою на підставі даного договору емфітевзису зареєстровано Державним реєстратором Соколівської сільської ради Ярмолинецького району, ОСОБА_2 , номер запису про інше речове право: 27151226.

Згідно платіжного доручення № 24679 від 31.07.2018 року ОСОБА_1 отримала від ТОВ «Енселко Агро» кошти за договором емфітевзису в сумі 46271,51 грн., з вирахуванням суми ПДФО 10346,42 та військового збору 862,20 (що передбачено п. 3.4 договору).

Згідно з частиною першою статті 102-1 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України.

Частиною п`ятою зазначеної статті передбачено, що укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 395 ЦК України речовим правом на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором (стаття 408 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Під час вирішення спорів щодо права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) або для забудови (суперфіцій) суди мають виходити з того, що згідно зі статтею 102-1 ЗК України право на таке користування виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися нею для сільськогосподарських потреб або для забудови відповідно до ЦК України.

Підставою для виникнення права користування чужою земельною ділянкою для забудови може також бути заповіт. З урахуванням вимог ЗК України укладення таких договорів, їх умови, строки та права і обов`язки сторін за ними, а також підстави припинення регулюються главами 33 і 34 ЦК України.

Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови може бути припинено за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається зі змісту договору емфітевзису, сторони уклали договір відповідно до вимог Земельного та Цивільного кодексів в редакції на час його укладення, дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору (строку дії, ціни, прав та обов`язків сторін, відповідальності сторін тощо), ОСОБА_1 як власник земельної ділянки виявила бажання передати дану земельну ділянку відповідачу у користування для сільськогосподарських потреб, а товариство погодилося прийняти цю земельну ділянку для використання з метою виробництва сільськогосподарської продукції, при укладенні спірного договору діяла свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси, прийняла рішення про передачу земельної ділянки в користування відповідачу за обумовлену між сторонами плату, та вступила з відповідачем в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочину і умови.

Крім того, в п. 9.3 договору зазначено, що сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони свідчать, що цей договір укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин та при повному розумінні сторонами своїх дій та змісту даного правочину та правових наслідків, які несе для сторін факт його укладення, тобто в договорі сама позивач заперечувала наявність вказаних фактів, на які на даний час посилається як на підставу своїх позовних вимог.

При цьому позивач жодними належними та допустимим доказами не довела, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, відповідач навмисно ввів її в оману щодо ціни договору, правочин нею вчинено під впливом тяжкої для неї обставини, а тому підстав для задоволення позову колегія суддів не вбачає.

Доводи ОСОБА_1 про те, що правочин є удаваним та укладався з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки слід відхилити, виходячи із наступного.

Як вбачається із змісту оспорюваного договору, ОСОБА_1 як власник передала ТОВ «Енселко Агро» (емфітевт) право володіння та право цільового використання земельної ділянки (емфітевтичне право) сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, при цьому зберігаючи за собою право розпорядження нею. Отже, беручи до уваги, що позивач укладаючи договір щодо належної їй земельної ділянки не втратила право власності на неї, цей договір не може вважатися договором купівлі-продажу і до нього не можуть застосовуватися норми права, що регулюють правовідносини купівлі-продажу земельної ділянки.

Крім того, позивачем не наведено жодних доказів того, що між сторонами відбувся саме договір купівлі-продажу земельної ділянки, позивач не позбавлена можливості розірвати договір при наявності передбачених законом підстав, договір може припинити дію з підстав, визначних в самому договорі чи законі (наприклад припинення юридичної особи), а позивач зможе вільно розпорядитись власною земельною ділянкою.

Договір емфітевзису був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним: позивач передав належну йому земельну ділянку відповідачу, а останній прийняв зазначену вище земельну ділянку та сплатив за користування нею обумовлену в договорі ціну.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в аналогічній справі № 222/1733/17.

Також безпідставними є доводи позивача про те, що договір емфітевзису укладено позивачем під впливом тяжкої для ОСОБА_1 обставини, що вона потребувала матеріальної допомоги, а відповідач під час обговорення істотних умов договору пропонував їй грошові кошти в сумі 100000 грн.

Такі доводи апелянта взагалі не підтверджені належними та допустимими доказами.

Також колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта, що за умовами оскаржуваного договору, емфітевтичне право встановлюється на строк більший ніж 99 років, тоді як за нормами ч.4 ст.93 ЗК України, ст. 19 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років.

Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України, а орендні відносини щодо земельної ділянки регулюються ст. 93 ЗК України та спеціальним Законом України «Про оренду землі».

Отже можливість одного й того самого майна (речі) земельної ділянки, за певних обставин виступати як предмет договору емфітевзису або як об`єкт оренди, зазначений у статті 15 Закону «Про оренду землі», не є підставою для ототожнення правовідносин, що виникають на підставі договору емфітевзису, правовідносинам, пов`язаним з орендою, які регулюються іншими нормами законодавства.

Таким чином, посилання позивача на невідповідність законодавству оспорюваного договору в частині визначення строку його дії є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки з цих підстав приписи ч.4 ст.93 ЗК України, ст.19 Закону України «Про оренду землі» не можуть бути застосовані при вирішенні спору щодо договорів емфітевзису.

При цьому, в редакції на час укладення спірного правочину ст. 102-1 ЗК України, ст.ст. 407-408 ЦК України не було визначено граничного строку укладення договору емфітевзису щодо земельної ділянки приватної форми власності, такий строк визначався лише умовами договору.

Оскільки позивачці в задоволенні позову відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на неї.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 01 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енселко Агро» про визнання правочину недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2021 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк