КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1114/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

за участю секретаря Ратовської А.С.,

за участю сторін:

представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ростомов Г.А., діючий на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги,

представник позивача ОСОБА_2 адвокат Торгованов О.В., діючий на підставі ордеру,

представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Андрушкевич Т.Д., діюча на підставі ордеру,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_3 ,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4

про визнання недійсними договорів дарування та скасування записів у державному реєстрі речових права на нерухоме майно,

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4

про визнання недійсними договорів дарування, скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень,

визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

02.10.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4 , в якій, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просить суд

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки № 5 (21), кадастровий номер: :34:010:0092, площа 0,0393 (га), цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального дачного будівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 19.04.2013 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С., серія та номер: 244, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , реєстраційна адреса: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , реєстраційна адреса: АДРЕСА_3 , рішення про державну реєстрацію № 1812980 від 19.04.2013 року;

визнати недійсним договір дарування 51/2000 частини об`єкту житлової нерухомості, розташованого в ДБК «Будівельник» (дачний будинок) на земельної ділянці № 5 (21) за кадастровим номером: :34:010:0092, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 19.04.2013 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С., серія та номер: 247, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , реєстраційна адреса: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , реєстраційна адреса: АДРЕСА_3 , рішення про державну реєстрацію № 1814467 від 19,04.2013 року;

скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни про державну реєстрацію прав та обтяжень, а саме:

рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 1812980 від 19 квітня 2013 року 18:26:36, приватний нотаріус Чернягіна Наталія Сергіївна, Одеській міський нотаріальний округ, Одеська обл.;

рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 1814467 від 19 квітня 2013 року 20:19:43, приватний нотаріус Чернягіна Наталія Сергіївна, Одеській міський нотаріальний округ, Одеська обл.;

стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , реєстраційна адреса; АДРЕСА_4 , моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.;

стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що з 2004 року вона є власником земельної ділянки та 51/1000 частини дачного будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_5 (№ НОМЕР_3 ): 51/1000 частини дачного будинку на підставі договору дарування дачі від 03.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С., номер запису 5647, та витягу з Державного реєстру правочинів № 416152 від 03.12.2004 року, номер правочину 327009, зареєстровано 04.01.2005 року в КП «ОМБТІ та РОН» за №273 в книзі 13-с-195, реєстраційний номер 6430759; земельної ділянки, кадастровий номер: :34:010:0092, на підставі договору дарування земельної ділянки від 03,12,2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С., номер запису 5650, на підставі якого був одержаний державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯВ № 295813, виданий 01.10.2005 року Одеським міським управлінням ресурсів та реєстровано у Книзі «записів реєстрації державних актів на право власності на землю та права постійного користування землею, договорів оренди землі» за № 61, кадастровий номер: :34:010:0092, цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального дачного будівництва, підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6128469 від 04.01.2005 року.

Позивач вказує, що у липні 2008 року, через свого знайомого, вона познайомилась з ОСОБА_4 , який здійснював як підрядчик ремонтні роботи у будинках, робив технічні документи на реконструкції та забудови, а також здійснював ріелторську підприємницьку діяльність та надавав в оренду авто, він умовив її зробити не тільки ремонт дачного буднику, та й реконструкцію - зробити другий поверх, а пізніше збудувати ще один невеликий літній дачний будинок на її ділянці, на що вона та її чоловік дали згоду.

Позивач зазначає, що паралельно із будівництвом, вони з ОСОБА_4 почали спілкуватися як друзі, він швидко увійшов до неї в довіру, вона робила масаж його дітям, та він умовив її допомогти йому та отримати кредит на невелику суму на своє ім`я, на що вона була згодна та отримала кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 8 000 грн. на 36% на рік, який він повинен був виплачувати особисто, від неї потрібно лише укласти договір.

Як вказує позивач, з метою знайти кошти на ремонт на реконструкцію дачного буднику, у жовтні 2009 року її чоловік продав свою однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 , та отримав за неї готівкою 40 000,00 доларів США, які частково були переведені у євро по курсу НБУ станом на 31.10.2009 року, що, пізніше, разом із заощадженнями, склало 49 420,00 доларів США, які були вкладені її чоловіком у здійснення ремонту, реконструкції та підготовки технічної документації.

У подальшому, як зазначає позивач, у березні 2010 року на їх з чоловіком земельній ділянці почалися ремонт та реконструкція будинку, а у червні та серпні 2010 року вони отримали листи від Київської районної адміністрації Одеської міської ради, згідно яких, відповідно до розпорядження міського голови № 503-01р. від 10.05.1999 року «Про заходи, спрямовані на призупинення самовільного будівництва в м. Одеса» вони повинні були призупинити всі види будівельних робот та надати проектно-правову документацію та правовстановлюючі документи на домоволодіння.

Однак, позивач вказує, що всіх вказаних документів вони не мали, тому будівництво було призупинено.

Разом з тим, на той час, їх з чоловіком дачний будинок вже мав другий поверх та частково був зроблений ремонт першого поверху, станом на червень 2010 року, згідно до відомостей технічного паспорту від 29.06.2010 року, домоволодіння складалося з приміщення під літ. «В» - «дача», яке було самочинно переобладнано - літ. «Б», що складалось з: приміщення «1» - «літ. жила» площею 11,4 кв.м; приміщення «1а» - «санвузол» площею 2,3 кв.м.; приміщення «2» - «літ. жила» площею 9,8 кв.м.; приміщення «2а» - «санвузол» площею 2,3 кв.м.; приміщення «3» - «кухня» площею 7,8 кв.м. Разом по І поверху: загальна площа 33,6 кв.м., житлова - 21,2 кв.м., та самочинно збудованих приміщення - літ. «В в» - «II-й поверх, що складалось з: приміщення «4» - «коридор» площею 4,3 кв.м.; приміщення «5» - «підсобне» площею 8,8 кв.м.; приміщення «6» - «підсобне» площею 2,0 кв.м.; приміщення «7» - «кухня» площею 10,7 кв.м.; приміщення «8» - «коридор» площею 2,5 кв.м.; приміщення «9» - «підсобне» площею 1,9 кв.м.; приміщення «10» - «підсобне» площею 7,8 кв.м.; приміщення «11» - «підсобне» площею 8,8 кв.м. Разом по II поверху: загальна площа 46,8 кв.м., житлова - відсутня. Всього загальна площа - 80,4 кв.м., житлова - 21,2 кв.м., та приміщення літер «в1» - «вікр. веранда» і будівлі під № 6 - «огорожа».

Позивач стверджує, що з метою виготовлення всіх необхідних документів для подальшого будівництва, ОСОБА_4 запропонував зайнятися виготовленням документів через свої знайомих, говорив, що будівництво та технічна документація, згідно до законодавства, повинні робитися разом, на що позивач дала згоду, та, у зв`язку з цим, він попросив дати йому оригінали документів на земельну ділянку та дачний будинок та оформити на нього довіреність, на що позивач також погодилась, оскільки за період роботи він вселив довіру та між ними склалися добрі стосунки.

Також позивач зазначає, що у 2010 року ОСОБА_4 офіційно здійснював підприємницьку діяльність, а вона неофіційно допомагала йому з бізнесом, він декілька разів просив її брати невеликі кредити на її ім`я, у зв`язку з чим, у 2011 році вона отримала кредит у ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» у розмірі 10 500 грн. на 15 % річних, у ПАТ «Акцент-Банк» на суму 6 900 грн. на 12% річних, у ПАТ «Дельта Банк» на суму 9 828, 26 грн., які ОСОБА_4 , за його словами, сплачував особисто.

Крім того, як стверджує позивач, їх сусіди, які були проти реконструкції їх будинку, звернулися до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення та приведення об`єкту у попередній стан, де вона, як власник земельної ділянки та дачного будинку, була відповідачем.

Так, позивач вказує, що судовий спір щодо незаконності будівництва тривав протягом декількох років та почався у 2010 році, про що свідчать, зокрема, рішення Київського районного суду м. Одеса від 22.01.2014 року у цивільній справі за позовом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області до ОСОБА_1 про знесення самочинних будівель, яким у задоволенні вимог було відмовлено, та рішення Апеляційного суду Одеської області від 01.10.2014 року, яким апеляційну скаргу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2014 року у цивільній справі за позовом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області до ОСОБА_1 про знесення самочинних будівель було задоволено, рішення Київського районного суду м. Одеса від 22.01.2014 року скасовано та постановлено зобов`язати ОСОБА_1 знести самочинно забудований об`єкт та привести за власний рахунок у первісний стан самовільно реконструйований житловий будинок, що розташовані у АДРЕСА_7 .

Тому, позивач зазначає, що у 2013 року будівельні роботи стали зовсім неможливі без документів.

Позивач вказує, що у зв`язку із тим, що вона допомагала ОСОБА_4 з його бізнесом та кредитами, він запропонував допомогти їй з подальшими будівельними роботами та судами, сказав, що потрібно зробити переоформлення майна на іншу людину з іншим прізвищем, бажано, не на членів її сім`ї, щоб сусіди не визнали у судах таку угоду фіктивною, це повинна була бути стороння людина, але в якій вони були б впевнені, наприклад, його брат ОСОБА_3 , а через певний строк, коли всі суди та процеси закінчиться, вони зроблять переоформлення майна знову на неї.

При цьому, як стверджує позивач, протягом всього часу вона повинна була оплачувати комунальні послуги та надавати ОСОБА_3 кошти на будівництво, якщо потрібно, однак ніхто з її сім`ї не повинен був знати про цю домовленість, тому як вони б цього не зрозуміли, і, на цю домовленість вона, юридично не освічена людина, дала свою згоду, тому як довіряла ОСОБА_4 .

Таким чином, позивач зазначає, що 19.04.2013 року вона уклала договори дарування дачі та земельної ділянці з ОСОБА_3 , який є братом ОСОБА_4 , і якого вона бачила у нотаріуса перший раз за життя.

Позивач вказує, що судовий процес щодо будівельних робот на ділянці закінчився у кінці 2014 року, та були відкриті відповідні виконавчі провадження, однак, на той час, про всі процеси вона знала лише зі слів ОСОБА_4 , який зазначив, що з моменту відкриття виконавчих проваджень повинно пройти близько 5-6 років, щоб про них забули та потім можна буде повернути майно, у зв`язку з чим, вони запланували переоформлення майна на її ім`я орієнтовано на травень-червень 2020 року.

Так, позивач стверджує, що всі роки до травня 2020 року вона спілкувалась з ОСОБА_4 , допомагала йому, якщо було потрібно, сплачувала кошти за комунальні послуги, вказувала себе власником майна у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2013-2015 року, отриманих ДПІ у 2014-2016 роках, та заявах до суду, щоб на нового власника знову не наклали арешти, штрафи, що стало б припиненням у будівництві.

Позивач зазначає, що останній раз вона бачила ОСОБА_4 у травні 2020 року, він просив знову допомогти йому отримати для нього грошові кошти на свою ділянку у смт. Затока, яку він отримав у 2018 році, яку також оформив на свого брата, він говорив, що на днях вони зроблять повернення на її ім`я дачного будинку, але спочатку вона повинна повернути йому гроші, які він вклав у будинок, при цьому, вона була згодна повернути борг, але у неї з`явилися питання щодо суми богу та його походження, а також звіту щодо наданих раніше коштів на будинок, на що ОСОБА_4 відповідав, що візьме всі документи та покаже їй все на наступній зустрічі, про яку він сам повідомить мене по телефону, однак з того часу він більш не відповідав на її дзвінки та ухилявся від зустрічі з неб.

У подальшому, як вказує позивач, 05.07.2020 року її син - ОСОБА_6 випадково приїхав на дачу зі своїм другом, де застав ОСОБА_4 з його робітником, однак ОСОБА_4 не дав йому зайти на ділянку, у грубій формі з нецензурною лексикою відмовив сину у наданні інформації щодо стану будинку та будівництва, почав кричати, що буде розмовляти тільки з ОСОБА_1 .

Після цього інциденту, як стверджує позивач, вона та її син декілька разів намагалися додзвонитися до їх виконроба з метою роз`яснень його поведінки, але він не брав трубку з жодного номеру, тому ОСОБА_4 на всі відомі номери телефонів та месенджери була відправлена пропозиція про зустріч зі їх сім`єю з метою надання пояснення даної ситуації та надання звіту щодо будівництва дачного будинку, але він не відповідав.

Разом з тим, позивач зазначає, що у вказаний у пропозиції час, вони всією сім`єю приїхали на дачу, але там було зачинено та змінені замки, у зв`язку з чим ними був здійснений виклик поліції, а коли нарешті ОСОБА_4 з`явився на ділянці, у присутності працівників поліції він вдав, що бачить її перший раз за життя, та лише є представником свого брата, який є законним власником цього будинку та ділянки, та в підтвердження надав копії договорів дарування, при цьому, у присутності поліції вони дізнались, що відремонтовану частину їх дачного будинку ОСОБА_4 надав в оренду через свого найомного робітника невідомій для неї людині.

Таким чином, позивач вказує на те, що тільки після 08.07.2020 року, у ході розгляду справи поліцією та у зв`язку із зверненням її сина до юристів, вона дізналась, що вона, яка є пенсіонеркою, якій вже 63 роки та інвалід, стала жертвою обману.

Крім того, позивач зазначає, що кредити, які вона брала у 2008 та 2011 роках на своє ім`я для ОСОБА_4 , він ніколи не сплачував, у зв`язку з чим, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено декілька рішень про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, і він знав про всі наявні судові процеси, отримував судові повістки як її представник за довіреністю та, від її

імені, визнавав позовні вимоги банків у повному обсязі, а у зв`язку з вказаними боргами, відносно неї виконавчими службами були відкриті виконавчі провадження.

Таким чином, позивач стверджує, що у неї ніколи не було наміру укладати реальні договори дарування дачного будинку та земельної ділянки, вона лише мала домовленість та бажала захистити своє майно та зберегти його дітям, але була введена в оману.

З урахуванням викладеного, вважаючи укладені договори дарування фіктивними, ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 06.10.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання.

Крім того, ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 06.10.2020 року за клопотанням позивача про витребування доказів, було витребувано у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни належним чином завірену копію договору дарування земельної ділянки №5 (21), кадастровий номер::34:010:0092, площа - 0,0393 (га) цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального дачного будівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ,серія та номер 244 від 19.04.2013 року; належним чином завірену договору дарування 51/1000 об`єкту житлової нерухомості ДБК «Будівельник» (дачного будинку) на земельній ділянці № НОМЕР_4 (21) за кадастровим номером: :34:010:0092, за адресою: АДРЕСА_1 ,серія та номер 247 від 19.04.2013 року, та належним чином завірені копії документів, що стали підставою для їх нотаріального посвідчення.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.10.2020 року булонакладено арешт на 51/1000 частину об`єкту житлової нерухомості ДБК «Будівельник» (дачний будинок), розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1. Накладено арешт на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_7 , - кадастровий номер: :34:010:0092, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

27.10.2020 року до канцелярії суду на виконання вимог ухвали суду від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни надійшли витребувані документи.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів було відмовлено.

Крім того, 01.10.2020 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4 , в якій, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить суд

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки № 5 (21), кадастровий номер: :34:010:0092, площа 0,0393 (га), цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального дачного будівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 19.04.2013 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С., серія та номер: 244, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , реєстраційна адреса: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , реєстраційна адреса: АДРЕСА_3 , рішення про державну реєстрацію № 1812980 від 19.04.2013 року;

визнати недійсним договір дарування 51/2000 частини об`єкту житлової нерухомості, розташованого в ДБК «Будівельник» (дачний будинок) на земельної ділянці № 5 (21) за кадастровим номером: :34:010:0092, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 19.04.2013 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С., серія та номер: 247, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , реєстраційна адреса: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , реєстраційна адреса: АДРЕСА_3 , рішення про державну реєстрацію № 1814467 від 19,04.2013 року;

скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни про державну реєстрацію прав та обтяжень, а саме:

рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 1812980 від 19 квітня 2013 року 18:26:36, приватний нотаріус Чернягіна Наталія Сергіївна, Одеській міський нотаріальний округ, Одеська обл.;

рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 1814467 від 19 квітня 2013 року 20:19:43, приватний нотаріус Чернягіна Наталія Сергіївна, Одеській міський нотаріальний округ, Одеська обл.;

стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , реєстраційна адреса; АДРЕСА_4 , моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.;

стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_2 , який є чоловіком ОСОБА_1 , посилається на ті обставини, що і ОСОБА_1 у своїй позовній заяві.

Крім вищезазначеного, ОСОБА_2 також вказує на те, що 17.02.2011 року між ним - ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_1 був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С., запис у реєстрі № 180, згідно до п.п. 1 та 2 якого, у випадку поділу спільного майна вказані земельна ділянка та дачний будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_7 , будуть поділені між ними у рівних долях, а саме по 1/2 частки земельної ділянці та дачного будинку кожному, а у разі побудови на вказаній земельній ділянці нового дачного будинку або нових дачних будинків, вони розподіляються між сторонами у рівних частках, та, згідно до п. 7 договору шлюбний договір, згідно до його умов, діє на постійній основі як у період шлюбу, так і у випадку припинення шлюбу.

Таким чином, з посиланням на ст.ст. 60, 92, 93, 94, 95, 97 СК України, ОСОБА_2 вважає, що вказане у шлюбному договорі майно, тобто зазначені земельна ділянка, дачний будинок та всі можливі будівлі, з цього моменту стало спільною сумісною власністю, яка належала кожному в рівних частках всього зазначеного майна, тобто по Ѕ частині.

При цьому, ОСОБА_2 стверджує, що будь-якої своєї згоди на укладення будь-якого договору щодо вказаного майна він ніколи не надавав.

Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що у 2012 році стан його здоров`я погіршився, цукровий діабет перейшов на другу стадію, йому була призначена друга група інвалідності, і з того часу він постійно лікувався та декілька разів потрапляв у лікарню, діабет прогресував, надав важкі ускладнення на ноги та суглоби, тому йому стало дуже важко ходити.

Однак, як вказує ОСОБА_2 , незважаючи на хворобу, декілька разів вони з дружиною та сином були на ділянці, дружина показувала йому стан будівництва та реконструкції дачі, які все ж до 2017 року велись маленькими кроками, незважаючи на відсутність технічної документації та суди, а після 2017 року зовсім припинились.

Тому, ОСОБА_2 зазначає, що у нього не було жодної думки, що вказане майне було переоформлено у 2013 році, а про дані обставини він дізнався лише на початку липня 2020 року, коли 05.07.2020 року їх з ОСОБА_1 син ОСОБА_6 бажав відновити будівельні роботи на дачі та

вкласти в це свої грошові кошти, він зацікавився станом дачного будинку та бажав

оглянути його, приїхав на дачу зі своїм другом, де, по невідомим йому причинам, застав

їх виконроба ОСОБА_4 з його робітником, яких там не повинно було бути.

Пізніше, в ході розгляду справи поліцією, як вказуєОСОБА_2 , йому стало відомо, що право власності на їх земельну ділянку та дачний будинок у стані реконструкції, яка не була дозволена, та самочинну будівлю, 19.04.2013 року було подаровано на підставі договорів дарування його дружиною невідомої йому людині - брату їх виконробу ОСОБА_4 - ОСОБА_3 .

ОСОБА_6 стверджує, що всі роки до 2020 року, він був впевнений та спокійний за дачу та ділянку, оскільки бачив, що його дружина продовжила турбуватися про майно як його власник і після 2013 року, і тільки в липні 2020 року йому стало відомо, що між його дружиною та ОСОБА_4 існувала невідома йому домовленість, згідно до якої було зроблено переоформлення майна, що свідчить про фіктивність укладених договорів.

З урахуванням викладеного, а також з посиланням на ті самі обставини, що і ОСОБА_1 у своєму позові, ОСОБА_6 також звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Луняченку В.О.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Луняченка В.О. від 09.10.2020 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участі третіх осіб приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4 ( ІПН невідомий) про визнання недійсним договорів дарування та скасування записів у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси (суддя Луняченко В.О.) від 09.10.2020 року було накладено арешт на 51/1000 частин об`єкту житлової нерухомості ДБК «Будівельник» (дачний будинок), розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, та арешт на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_7 , - кадастровий номер: :34:010:0092, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси (суддя Луняченко В.О.) від 09.10.2020 року було зобов`язано Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни надати суду, у встановлений законом строк, належним чином завірені копії договору дарування земельної серія та номер 244 від 19.04.2013 року та договору дарування 51/1000 об`єкту житлової нерухомості ДБК «Будівельник» (дачного будинку) серія та номер 247 від 19.04.2013 року, а також копії документів з нотаріальної справи, які були пред`явлені при здійсненні правочину та стали його підставою.

27.10.2021 року від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни до канцелярії суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву ОСОБА_2 , в яких Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернягіна Наталія Сергіївна просила суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

В обґрунтування наданих письмових пояснень приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернягіна Наталія Сергіївна посилається на те, що документами, що підтверджували належність дарувальнику - ОСОБА_1 об`єктів нерухомого майна були: договір дарування дачі та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 295813, виданий 04.10.2005 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого Тітаренко О.С., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 03.12.2004 року, за реєстровим № 5650, а відповідно до п.2. ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, тобто в цьому випадку, наявність нотаріально посвідченої згоди чоловіка дарувальника на відчуження майна не передбачена законодавством та згода на розпорядження спільним майном нотаріусом не витребовується.

Приватний нотаріус вказує, що ОСОБА_1 було подано заяву за вхідним реєстраційним номером 83/02-04, де вона свідчить про те, що дача складає 51/1000 частини ДБК «Будівельник», належить їй на праві особистої приватної власності, відповідно до ст.57 Сімейного кодексу України, при цьому, під час посвідчення правочину нотаріусу шлюбний договір подано не було та його наявність було приховано, а також те, що шлюбний договір не є правовстановлюючим документом для ОСОБА_2 , відповідно до п.5 ст.93 Сімейного кодексу України за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Також приватний нотаріус зазначає, що ОСОБА_2 не довів наявності у нього порушення його прав, свобод чи інтересів, оскільки він не був і не є учасником спірних матеріальних правовідносин, відповідно, у ОСОБА_2 відсутнє право на звернення до суду з таким позовом.

Крім того, приватний нотаріус вказує, що на час посвідчення спірних договорів закон не передбачав в обов`язковому порядку подання технічного паспорту для

посвідчення нотаріусом договорів відчуження нерухомого майна та у разі державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. У зв`язку з цим, твердження позивача, що нотаріусом було здійснено правочин з порушенням вимог законодавства не відповідає дійсності та позивач умисно виклав завідомо неправдиву інформацію щодо професійної діяльності нотаріуса.

Незважаючи на те, що наявність технічного паспорту не передбачена законодавством при посвідчені договорів відчуження нерухомого майна, на прохання нотаріуса для безспірності правочину було одержано від дарувальника - ОСОБА_1 технічний паспорт № 273-9с-61, на дачу № НОМЕР_5 , що знаходиться за адресою: Фонтанська дорога, ділянка № НОМЕР_4 , кооператив «Будівельник», м. Одеса,.Згідно зазначеного технічного

паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ і РОН» станом на 02.09.2004 року незаконні об`єкти будівництва, розташовані на земельній ділянці, відсутні. З огляду на вшцевикладене, з метою приховання майна від судових процесів, ОСОБА_1 , ввела в оману нотаріуса, заявив про те, що самовільні незаконні об`єкти будівництва відсутні.

Також приватний нотаріус стверджує, що перед підписанням договорів дарування нерухомості, сторонам було прочитано та розтлумачено зміст договору та роз`яснено приписи діючого законодавства, які регулюють відповідний вид цивільних правовідносин. Своїми підписами, сторони свідчать, що все викладене у тексті договору відповідає дійсності.

У позовній заяві в обґрунтування нібито порушення нотаріусом законодавства при посвідчені договорів відчуження нерухомого майна перелічені численні норми ст. 47 ЗУ «Про нотаріат», розділ І глави 8, розділ її глави 1 п.4.1, 4.2, 4.5, пункт 4 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» № 296/5 від 22.02.2012 року, однак у жодній з цих статей немає прямого чи непрямого посилання на те, що нотаріус повинен отримати оригінал технічного паспорту, згоду другого з подружжя на відчуження нерухомого майна, що є особистою приватною власністю дарувальника.

Враховуючи наведене, приватний нотаріус вважає, що твердження позовної заяви ОСОБА_2 є хибними, не відповідають дійсності та законодавству, позивач умисно у своїй позовній заяві поширює завідомо неправдиву інформацію щодо професійної діяльності нотаріуса, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2020 року було об`єднано цивільну справу № 947/28025/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння, та цивільну справу №947/27849/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними та скасування записів у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ухвалено розглядати їх в одному провадженні, присвоєно об`єднаній цивільній справі № 947/28025/20.

11.12.2020 року до канцелярії суду від відповідача ОСОБА_3 надійшли заяви про застосування до позовних вимог ОСОБА_2 та позовних вимог ОСОБА_1 наслідків спливу строку позовної давності.

14.12.2020 року до канцелярії суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на об`єднанні позовні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у повному обсязі, у зв`язку з тим, що позивачі належними та допустимими доказами не довели ні наявність в них власне порушених прав, ні наявність підстав для визнання правочинів недійсними, оскільки договори було реально виконано, ні підстав визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину на майна дачі та землі.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.12.2020 року було залишено без задоволення клопотання представника ОСОБА_3 адвоката Лущак Віктора Юрійовича про скасування заходів забезпечення позову, подане по цивільній справі №947/28025/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними та скасування записів у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

04.02.2021 року до канцелярії суду від представника ОСОБА_2 надійшло клопотання про виклик та допит в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а від представника ОСОБА_3 надійшло клопотання про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_8 .

У підготовчому засіданні 04.02.2021 року клопотання про виклик та допит свідків були задоволені.

11.03.2021 року до канцелярії суду від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшли заяви про зміну предметів позовів, які, у підготовчому засіданні 18.03.2021 року було прийнято судом до розгляду та долучено до матеріалів справи.

31.05.2021 року до канцелярії суду від представника ОСОБА_3 надійшло клопотання про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_9 , яке у підготовчому засіданні 31.05.2021 року було задоволено судом.

У підготовчому засіданні 31.05.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

13.07.2021 року до канцелярії суду від представника ОСОБА_1 надійшла заява про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_10 , яку, у судовому засіданні 13.07.2021 року було залишено без розгляду на підставі ч. 2 ст. 126 ЦПК України, оскільки заяву про виклик та допит свідка було заявлено з пропуском встановленого строку, без клопотання на його поновлення, при цьому, представник позивача не обґрунтував неможливість подання такого клопотання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.07.2021 року було частково задоволено клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Торгованова Олега Володимировича про поновлення строку на подання клопотання про витребування доказів. Поновлено представнику ОСОБА_2 адвокату Торгованову Олегу Володимировичу строк на подання клопотання про витребування доказів в частині витребування з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради копії технічного паспорту. Частково задоволено клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Торгованова Олега Володимировича про витребування доказів. Витребувано з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради належним чином завірену копію технічного паспорту від 29 червня 2010 року відносно 51/1000 частин ДБК «Будівник», ділянка № НОМЕР_4 (21), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні 15.09.2021 року представник ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а також просив задовольнити позов ОСОБА_2 .

У судовому засіданні 15.09.2021 року представник ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а також просив задовольнити позовОСОБА_1 .

У судовому засіданні 15.09.2021 року представник відповідача ОСОБА_3 проти позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заперечував, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Треті особи - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернягіна Наталія Сергіївна та ОСОБА_4 про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, у судове засідання 15.09.2021 року не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивачів та представника відповідача, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовуОСОБА_1 та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17 вересня 1993 року перебувають в зареєстрованому шлюбі (т. 3 а.с. 20).

ОСОБА_1 , на підставі договору дарування дачі від 03 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С., зареєстрованого в реєстрі за №5647, була власником 51/1000 частин ДБК «Будівник» (ділянка № НОМЕР_3 ), що знаходиться у АДРЕСА_1 , та складається, зазначеної у плані під літерою «В» - дача; літ. «В7» - душева; літ. «В8» - вбиральня; літ. «В9» - сарай; літ. «В10» - літня кухня; №6 огорожа; ХХVІІІ мостіння, літньою житловою площею 20,1 кв.м. (т. 2 а.с. 4).

Крім того, ОСОБА_1 , на підставі договору дарування земельної ділянки від 03 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С., зареєстрованого в реєстрі за №5650, була власником земельної ділянки, яка розташована на території АДРЕСА_5 , площею 0,0393 гектарів, з них 0,0248 гектарів під сільськогосподарськими угіддями (т. 2 а.с. 18).

На підставі вказаного договору дарування земельної ділянки від 03 грудня 2004 року, ОСОБА_1 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №295813 (т. 2 а.с. 20).

19 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар дачу, що складає 51/1000 частину ДБК «Будівельник» (ділянка № НОМЕР_3 ), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається: зазначеною у плані під літерою «В» - дача; літ. «В7» - душева; літ. «В8» - вбиральня; літ. «В9» - сарай; літ. «В10» - літня кухня; №6 огорожа; ХХVІІІ мостіння, літньою житловою площею 20,1 кв.м. (т. 2 а.с. 2).

Зазначений договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. 19 квітня 2013 року, зареєстровано в реєстрі за №247.

Крім того, 19 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар земельну ділянку. Кадастровий номер земельної ділянки: :34:010:0092, місце розташування земельної ділянки: АДРЕСА_5 . Загальна площа земельної ділянки складає: 0,0393 га. Земельна ділянка, що відчужується, належить дарувальнику на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №295813, виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів 04 жовтня 2005 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 61 (т. 2 а.с. 16-17).

Зазначений договір дарування земельної ділянки був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. 19 квітня 2013 року, зареєстровано в реєстрі за №244.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять визнати договори дарування недійсними, посилаючись на ч. 1 ст. 234 ЦК України, а саме стверджують, що договори є фіктивними.

У судовому засіданні 13.07.2021 року судом в якості свідків були допитані ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .

Так, свідок ОСОБА_8 , який є приятелем ОСОБА_3 повідомив суду про те, що знає ОСОБА_3 двадцять років. З 2013 року вони на дачі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , смажили шашлики, ОСОБА_3 говорив, що йому дачу подарували. ОСОБА_3 також робив там ремонтні роботи. Там була стара будівля, він там все будував з 2013 року, поліпшував, перебудовував цю будівлю, міняв хвіртку. З 2016 року ОСОБА_3 вже перебудував будівлю. Попереднього власника свідок там не бачив. Свідок також знає брата ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , брати між собою підтримують відносини.

Свідок ОСОБА_9 повідомила суду про те, що з 2016 року вона є головою кооперативу «Будівельник», ОСОБА_1 знає з дитинства, однак не бачила її останні 7-8 років, з 2010 року ОСОБА_1 почала судитися з матір`ю та сусідами, оскільки ОСОБА_1 почала будувати будинок. У них був будинок на трьох власників, ОСОБА_1 почала добудовувати другий поверх, а потім все призупинилося. У 2013-2014 р.р. будинок добудовував вже ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_9 зазначила, що вона з 2016 року є головою кооперативу «Будівельник» та вже з 2016 року ОСОБА_1 не бачила. З 2016 року членські внески сплачував ОСОБА_3 , робив у кооперативі ворота, водопровід. Чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_2 свідок не знає та ніколи не бачила. ОСОБА_3 добудував другий поверх та ще прибудови, туалет та душ переніс в дім. Раніше це була літня дача, а зараз будинок вже постійного проживання.

Також свідок ОСОБА_9 повідомила, що для того, щоб стати членом кооперативу необхідно принести копії правовстановлюючих документів, кооператив перевіряє, хто є власником. Брата ОСОБА_3 - ОСОБА_4 свідок знає, він іноді надсилає показники по воді їй на «Вайбер». Свідок ОСОБА_9 зазначила, що спілкується тільки з ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_11 зазначила про те, що знає сім`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2012 року, вона знайома з їх сином - ОСОБА_6 . Свідок зазначила, що ОСОБА_1 працювала у сьомому пологовому будинку, ОСОБА_2 був реставратором в літературному музеї. Свідок була на дачі, іноді з 2012 по 2020 р.р., там було будівництво. Свідок також вказувала, що вона була 08 липня 2020 року, коли викликали поліцію. Вони на дачі залишали речі та ходили на море. На цій дачі останні раз була у 2016-2017 р.р. влітку. Вона там бачила ОСОБА_1 , там було будівництво і дача була не придатна для проживання, там були фундамент та камені. Про конфлікт з сусідами вона нічого не знала. Потім ОСОБА_4 не пускав їх на ділянку, ОСОБА_3 вона не знає.

Крім того, свідок ОСОБА_11 зазначила, що у 2020 році вони викликали поліцію, з 2013 по 2017 р.р. у ОСОБА_1 був доступ до дачі, вона відкривала їм хвіртку. Перший поверх будинку був старий, вони там залишали речі, другий поверх будувався, був фундамент під другу будівлю.

У судовому засіданні 15.09.2021 року судом в якості свідка було допитано ОСОБА_6 , який є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Так, свідок ОСОБА_6 повідомив про те, що у 2008 році його батьки - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продали однокімнатну квартиру та купили трьохкімнатну квартиру, а потім почали будувати прибудову на земельній ділянці: АДРЕСА_5 . Так як його батьки були не компетентні у будівництві вони звернулися за допомогою до ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_6 зазначив, що про існування спірних договорів дарування йму стало відомо у липні 2020 року, коли він з другом приїхав на ділянку та побачив там ОСОБА_4 , який їх не пускав та почав виганяти. До цього часу його мати - ОСОБА_1 нічого йому не говорила, при цьому, мати продовжувала сплачувати комунальні послуги за цю дачу, він надавав їй гроші. ОСОБА_3 він ніколи не знав та не бачив, ОСОБА_4 знає з дитинства, він приходив до них у гості, вони з матір`ю вирішували якісь питання. Після того, як викликали поліцію, у липні 2020 року він дізнався про існування спірних договорів.

Так, частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Нормами стст. 626, 627 встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Водночас, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до приписів ЦК України, зокрема ст. 16 цього Кодексу, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності, позивач у силу приписів ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу його фіктивності.

При цьому, ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При чому справжні їх цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладенні громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації). Водночас фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація).

Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Також, пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійснім без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно. такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 жовтня 2016 року по справі №6-1873цс16, та у постанові від 09 серпня 2017 року по справі № 6-2690цс16.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1,5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14, від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 27.03.2019 у справі 607/15555/17-ц.

Разом з тим, судом достовірно встановлено, що спірні договори дарування посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С., право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Окрім того, з тексту оспорюваного договору дарування дачі вбачається, що на момент підписання сторонами даного договору обдаровувавний приймає від дарувальника дар, а саме: дачу, що є предметом даного договору. Сторонами визначено, що під передачею дачі, що є предметом даного договору, слід вважати символічну передачу речі, а саме: прийняття обдаровуваним від дарувальника технічного паспорту та ключів від дачі та свідчить про те, що передача речі відбулась. Сторони однаково розуміючи значення і умови цього правочину та правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, що він не носить характеру фіктивного, удаваного чи зловмисного правочину, а також свідчать, що у тексті договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються дарування дачі. Будь-які попередні домовленості які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Сторони підтверджують, що: вони не визнанні недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим, відповідає внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

З тексту оспорюваного договору дарування земельної ділянки вбачається, що сторони підтверджують, що договір не носить характеру уявного чи удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, що йому зрозуміла природа цього правочину. Сторони однаково розуміючи значення і умови цього правочину та правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, що він не носить характеру фіктивного, удаваного чи зловмисного правочину, а також свідчать, що у тексті договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються дарування земельної ділянки. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

Таким чином, суд зазначає, що спірні договори дарування укладались їх сторонами свідомо, з метою передачі майна обдарованому безоплатно, без будь-яких умов та застережень.

Також, у судовому засіданні 13.07.2021 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чернягіна Н.С. пояснила суду, що вона добре пам`ятає, коли посвідчувала спірні договори дарування, пам`ятає ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , вона неодноразово роз`яснювала сторонам умови та наслідки укладення договорів дарування, сторонам було прочитано та розтлумачено зміст договору, роз`яснено приписи діючого законодавства, які регулюють відповідний вид цивільних правовідносин,тобто ОСОБА_1 розуміла, що укладає саме договори дарування та діяла свідомо.

Сукупність цих дій прямо вказує на спрямованість наміру сторін правочину на настання правових наслідків, оскільки після їх здійснення дарувальником було втрачено, а обдарованим безоплатно набуто право власності на нерухоме майно, що, по суті, і є правовими наслідками договору дарування.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після укладення оспорюваних договорів дарування, ОСОБА_3 в липні 2013 року замовив містобудівний розрахунок реконструкції дачі за адресою: АДРЕСА_1 ; 12.08.2013 р. отримав згоду суміжного землекористувача - Одеської обласної спілки споживчих товариств на забудову згідно доданих проектних рішень; 27.08.2013р. отримав містобудівні умови і обмеження №01-07/397 від архітектури на раніше подану заяву; 17.09.2013р. подав та зареєстрував повідомлення про початок будівельних робіт до інспекції держархбудконтролю вх. №ОД 11; здійснював будівництво та реконструкцію на земельній ділянці; сплачував послуги за водопостачання, електроенергію, вступний та членські внески кооперативу (т. 4 а.с. 104-150).

Тому, зважаючи на все вищенаведене, оспорюваний правочин не може бути визнаний судом фіктивним та потягнути за собою наслідки його недійсності враховуючи наступне: метою укладення договорів дарування було саме передача безоплатно у власність дачі та земельної ділянки. Як мінімум, одна сторона правочину - це відповідач ОСОБА_3 мав на меті досягнення певного правового результату, пов`язаного із даруванням йому нерухомого майна, а саме: набуття права власності на дачу та земельну ділянку, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На виконання правочину було передано майно.

Позивачами не доведено, що оспорювані правочини порушують їх права, а також містять ознаки фіктивності, не надано суду жодних доказів щодо відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

На підтвердження фіктивності позивачі посилаються на обставини, що у ОСОБА_1 ніколи не було наміру укладати реальні договори дарування дачного будинку та земельної ділянки, вона лише мала домовленість та бажала захистити своє майно, уникнути негативних наслідків від судових процесів.

Так, судовим розглядом встановлено, що у 2010 року на земельній ділянці, яка розташована в АДРЕСА_5 , ОСОБА_1 почала ремонт та реконструкцію будинку, а у червні та серпні 2010 року ОСОБА_1 отримала листи від Київської районної адміністрації Одеської міської ради, згідно яких, відповідно до розпорядження міського голови № 503-01р. від 10.05.1999 року «Про заходи, спрямовані на призупинення самовільного будівництва в м. Одеса» вона повинна була призупинити всі види будівельних робот та надати проектно-правову документацію та правовстановлюючі документи на домоволодіння.

21 серпня 2013 року Інспекцією ДАБК в Одеській області проведено перевірку відповідності збудованих об`єктів нерухомості проектній документації вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил на території земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 . Перевіркою встановлено, що на території земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , ОСОБА_1 виконані будівельні роботи з реконструкції житлового будинку, а сааме: улаштування другого поверху та будівництва житлового будинку на прибудинковій території без проектно-правової документації та без повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

21 серпня 2013 року Інспекція ДАБК в Одеській області видала ОСОБА_1 припис №764 щодо усунення порушень містобудівного законодавства у термін до 20.09.2013 року. ОСОБА_1 припис Інспекції не виконала, тому постановою Інспекції ДАБК в Одеській області ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого ч.1 ст.188-42 КУпАП.

Постановою Інспекції ДАБК в Одеській області №745 від 05.09.2013 року, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого ч.7 ст.96 КУпАП виконання будівельних робіт без права на їх виконання.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.01.2014 року у задоволенні позову Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.10.2014 року було скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2014 року. Зобов`язано ОСОБА_1 знести самочинно збудований об`єкт та привести за власний рахунок у первісний стан самовільно реконструйований житловий будинок, що розташовані на території земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 .

Крім того, в матеріалах справи наявні судові рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами, які були ухвалені судами у 2014-2015р.р.

Разом з тим, спірні договори дарування були укладені 19 квітня 2013 року, тобто на день вчинення спірних договорів дарування, відповідні судові рішення не були ухвалені, що не може буди доказом про наявність у сторін правочину внаслідок його укладення уникнути негативних наслідків від такого рішення, що є ознакою фіктивності правочину, передбаченого ст. 234 ЦК України. Саме з такого у розумінні вказаної норми ст. 234 ЦК України виходив Верховний Суд України у постанові від 19.10.2016 року № 6-1873цс16.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16 та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 серпня 2018 року по справі № 445/1011/17

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Між тим, необхідно враховувати правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, де Верховний Суд зазначив, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним.

Верховний Суд зазначив, що у законодавстві відсутні норми, які б передбачали визнання договору дарування недійсним у частині одного обдарованого (в цьому випадку, ОСОБА_1 ), вчиненого під впливом помилки, а помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Крім того, суд звертає увагу на те, що для визнання договорів недійсними позивачі посилаються на обставини, які виникли через два та більше років після укладення правочинів і не існували на момент їх вчинення, і зазначене не є підставою для визнання договорів недійсними, а можуть бути підставою для застосування іншого способу судового захисту, передбаченого ЦК України.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона сплачувала кошти за комунальні послуги, вказувала себе власником спірного майна у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2013-2015 року, отриманих ДПІ у 2014-2016 роках, не свідчить про фіктивність спірних договорів.

Крім того, доказів того, що ОСОБА_1 , після 2013 року, тобто після укладення спірних договорів дарування, продовжувала за власні кошти здійснювати будівництво дачі, суду надано не було.

Таким чином, суд приходить до переконання про те, що позивачами не надано доказів, які саме цивільні права та інтереси позивачів порушені (не визнані чи оспорені) при укладенні оспорюваного договору та необґрунтовано належними доказами в чому саме полягає фіктивність договорів, кого із учасників правочину введено в оману, який та в чому саме полягає умисел учасників правочину, тощо, що також є ще однією підставою для відмови позивачам в задоволенні позовних вимог.

Відносно тверджень ОСОБА_2 про те, що земельна ділянка, дачний будинок та всі можливі будівлі були спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з тим, що 17.02.2011 року між ним - ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_1 був укладений шлюбний договір, а тому вказане майно належало кожному з них в рівних частках всього зазначеного майна, тобто по Ѕ частині, а тому ОСОБА_1 не мала права без його згоди укладати спірні договори дарування, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 17.02.2011 року між ним - ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_1 був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С., запис у реєстрі № 180, згідно до п.п. 1 та 2 якого, у випадку поділу спільного майна вказані земельна ділянка та дачний будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_7 , будуть поділені між ними у рівних долях, а саме по 1/2 частки земельної ділянці та дачного будинку кожному, а у разі побудови на вказаній земельній ділянці нового дачного будинку або нових дачних будинків, вони розподіляються між сторонами у рівних частках, та, згідно до п. 7 договору шлюбний договір, згідно до його умов, діє на постійній основі як у період шлюбу, так і у випадку припинення шлюбу.

Згідно ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Як було вказано вище, земельна ділянка та дачний будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , ділянка № НОМЕР_4 (№ НОМЕР_3 ), належали ОСОБА_1 на підставі договорів дарування від 03 грудня 2004 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С.

Тобто, відповідно до ст. 57 СК України земельна ділянка та дачний будинок були особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Таким чином, на підставі шлюбного договору, який не є правовстановлюючим документом, у ОСОБА_2 не виникло право спільної сумісної власності на земельну ділянку та дачний будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_7 , які належали ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договорів дарування.

Крім того, поняття категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом у відповідності до норм цивільного процессуального законодавства. (Аналогічний правовий висновок сформовано Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14).

Таким чином, спірним шлюбним договором встановлено правовий режим майна земельної ділянки та дачного будинку, розташовані за адресою: АДРЕСА_5 ( АДРЕСА_8 .

В свою чергу, за змістом ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що в даному випадку не дотримано, оскільки він укладений на майбутнє, так як визначено, що лише у випадку поділу майна вказані земельна ділянка та дачний будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_5 ( АДРЕСА_8 , будуть поділені між ними у рівних долях, а саме по 1/2 частки земельної ділянці та дачного будинку кожному.

Встановлення у шлюбному договорі правового режиму майна подружжя не створює правових наслідків, які обумовлені цим договором, тому укладання такого договору спрямоване не на реальне настання правових наслідків, а з іншою метою, в даному випадку спрямоване на позбавлення права особистої приватної власності іншого з подружжя - ОСОБА_1 , чим порушені її права.

Крім того, майно, що є особистою приватною власністю в силу закону не може бути предметом шлюбного договору, виключно за рішенням суду таке майно може бути визнано спільною сумісно власністю подружжя, якщо за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільні трудових чи грошових затрат, відповідно до ч.1. ст.62 Сімейного кодексу України.

Таким чином, суд не приймає до уваги твердження ОСОБА_2 про те, що земельна ділянка та дачний будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_5 (№ НОМЕР_3 ) були спільною сумісною власністю подружжя, а тому ОСОБА_1 не мала права без його згоди укладати спірні договори дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного та враховуючи, що позивачами не доведено, що договори дарування земельної ділянки та дачного будинку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_7 , укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , були укладені формально та в дійсності сторони зазначеного договору не мали наміру на настання реальних правових наслідків, обумовлених договором, а також, що їх права порушені укладенням цих договорів, суд приходить до висновку, що підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними немає, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Оскільки у задоволенні основних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд відмовляє, то позовні вимоги про скасування рішень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни про державну реєстрацію прав та обтяжень також не підлягають задоволенню.

Відносно заяв відповідача ОСОБА_3 про застосування до позовних вимог ОСОБА_2 та позовних вимог ОСОБА_1 наслідків спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем цивільному законодавстві закріплено об`єктивні та суб`єктивні межі застосування позовної давності.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по суті, суд не застосовує до позовних вимогОСОБА_1 та ОСОБА_2 строки позовної давності, які дійсно позивачами були пропущені.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позовах, судові витрати позивачам не відшкодовуються.

Відповідно до ч.1, ч.9 та ч. 10 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Таким чином, у зв`язку з повною відмовою у задоволенні позову ОСОБА_1 та у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд вважає за необхідне, з власної ініціативи, скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2020 року по цивільній справі №947/28025/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування та скасування записів у державному реєстрі речових права на нерухоме майно, та вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2020 року по цивільній справі №947/28025/20 (до об`єднання справ в одне провадження справа №947/27849/20, головуючий суддя Луняченко В.О.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування, скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень, визнання права власності.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування та скасування записів у державному реєстрі речових права на нерухоме майно залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2020 року по цивільній справі №947/28025/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування та скасування записів у державному реєстрі речових права на нерухоме майно.

Зняти арешт з 51/1000 частин об`єкту житлової нерухомості ДБК «Будівельник» (дачний будинок), розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

Зняти арешт з земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 , - кадастровий номер: :34:010:0092, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування, скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень, визнання права власності залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2020 року по цивільній справі №947/28025/20 (до об`єднання справ в одне провадження справа №947/27849/20, головуючий суддя Луняченко В.О.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернягіної Наталії Сергіївни, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування, скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень, визнання права власності.

Зняти арешт з 51/1000 частин об`єкту житлової нерухомості ДБК «Будівельник» (дачний будинок), розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, та зняти арешт з земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_7 , - кадастровий номер: :34:010:0092, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 27.09.2021 року.

Суддя Петренко В. С.