336/7044/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Запоріжжя 5 лютого 2021 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Зарютіна П.В.

за участю секретаря Олексієнко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом концерну «Міські теплові мережі» (місце знаходження: бул.. Гвардійський, 137, м. Запоріжжя) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за надання послуг, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та як на підставу заявленого позову а послався, зокрема, на положення Закону України «Про теплопостачання» та Правила користування тепловою енергією, відповідно до яких Споживачем теплової енергії є фізична чи юридична особа, що використовує теплову енергію на підставі договору.

Також позивач зазначає, що відповідно до Рішення Запорізької міської ради від 24.04.2018 за №204 за ним було закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності згідно Додатку №1 до цього Рішення, та зобов`язано позивача здійснити заходи щодо укладення відповідних договорів із споживачами теплової енергії усіх категорій, джерелом теплопостачання для яких є котельна публічного акціонерного товариства «Мотор Січ».

Позивач вказує, що на виконання вказаного Рішення міської ради, він 18.05.2018 направив відповідачу проект договору №345579 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, відповідно до якого Теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді Споживачу, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановленими умовами договору та додатками до нього, який відповідачка не підписала. У подальшому, 22 січня 2019 року позивач направив відповідачу договір №345579 від 18.01.2019 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для підписання, який отриманий позивачем 19.04.2019 із підписаним відповідачем протоколом розбіжностей. Разом із протоколом розбіжностей позивач отримав заяву відповідачки від 17.04.2019, в якій вона повідомила, що вважає договір від 18.01.2019 укладеним 20 березня 2019 року. У зв`язку із тим, що об`єкт теплопостачання має спільну з житловим будинком систему опалення, то, на думку позивача, факт отримання теплоносія підтверджується рішенням Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів, відповідно до яких позивачем було розпочато і закінчено опалювальний сезон згідно Рішень Запорізької міської ради.

Позивач вважає, що відповідачка ухилилась від своєчасного підписання Договору від 22.01.2019 і опалювальний період з 04.11.2018 по 20.03.2019 не увійшов до опалювального сезону 2018-2019 у зазначений договір, тому має місце бездоговірне користування тепловою енергією. При цьому, позовні вимоги зводяться до стягнення заборгованості за теплову енергію за період з 4 листопада 2018 року по 19 березня 2019 року у розмірі 17758,97 грн. за теплову енергію, яку він просив стягнути з приватного нотаріуса Цекеєвої І.О. Крім того, позивач просив стягнути 3% річних за весь період порушення грошового зобов`язання 507,13 грн. та інфляційні витрати 480,07 грн.

Відповідач заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі. Направила суду Відзив, у якому, зокрема, зазначила, що права та обов`язки за Договором від 18.01.2019 виникли між позивачем та відповідачем з 20.03.2019. Доказів того, що вона ухилялась від укладення вказаного договору не надано. Позивач розрахував «заборгованість за відпущену теплову енергію» у розмірі 18854,88 грн., яку просить стягнути з приватного нотаріуса Цекеєвої І.О., але ж розрахунковий період, за який стягується зазначена заборгованість листопад 2018 р.квітень 2019 р., тобто за період до укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а тому відповідач такі позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими.

Факт отримання від позивача теплової енергії до укладення з ним договору відповідачка заперечує.

Доводи позивача щодо отримання теплопостачання з моменту початку опалювального періоду та до його закінчення, які встановлені рішенням Запорізької міської ради, вважає безпідставними та нормативно необґрунтованими, виходячи з такого.

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 01.11.2018 було передбачено зокрема таке: «Концерну «Міські теплові мережі», керуючим компаніям, підприємствам та організаціям м. Запоріжжя, здійснюючим теплопостачання, ОСББ, ЖБК, іншим управителям та співвласникам багатоквартирних будинків розпочати опалювальний період з 04 листопада 2018 року. Концерну «Міські теплові мережі», підприємствам та організаціям м. Запоріжжя, здійснюючим теплопостачання, організувати підготовчі роботи та пуск теплогенеруючого та мережного обладнання для поетапної подачі теплоносія усім споживачам м. Запоріжжя, з метою забезпечення початку опалювального періоду 2018-2019 згідно пункту 1 даного рішення». Отже, на думку відповідача, зазначене Рішення було ухвалено лише для визначення періоду, коли позивач мав розпочати опалювальний сезон, здійснення заходів щодо подання теплоносія споживачам. Проте цим Рішенням не підтверджується факт отримання теплоенергії від відповідача ні невизначеним колом споживачів, ні відповідачем, як з дати початку опалювального сезону, так і пізніше.

Вважає, що позивачем не надано доказів отримання від нього теплоенергії відповідачем у вказаному періоді та, відповідно, заборгованості з її оплати.

У зв`язку із вищенаведеним, вважає безпідставними й вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того зазначила, що до укладення договору з позивачем вона отримувала послуги з постачання теплоенергії від АТ «Мотор Січ», що підтверджується актами приймання-передач теплової енергії.

Відповідач просила відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні представник позивача наполіг на позові за вищевикладеними підставами, а представник відповідача на позов повністю заперечив, ідтримавши доводи, що були викладені у Відзиві на позов.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Дійсно, відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається із заявленого позову, спірними є правовідносини за період до введення в дію вищевказаного Закону (набрав чинності 10.12.2017, а введений в дію 01.05.2019), а тому вони врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-IV (далі Закон 1875), Цивільним кодексом України, Законом України "Про теплопостачання", Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 N 1198.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно ст. 24 Закону України "Про теплопостачання", своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії є основним обов`язком споживача теплової енергії.

Виходячи з системного аналізу змісту ст. ст. 11, 509 ЦК України та ч. 1 ст. 19, п. п. 1,5 ч. 3 ст. 20, п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між сторонами по справі (виконавцем та споживачем), як учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг, повинні ґрунтуватися на договорі про надання житлово-комунальних послуг, укладеному на основі типового договору, а обов`язку споживача (відповідача) оплачувати вартість житлово-комунальних послуг має передувати виконання позивачем обов`язку підготувати договір на надання житлово-комунальних послуг та надати його на підписання споживачу і, власне, надання послуги.

Такі висновки суду щодо застосування вказаних норм матеріального права узгоджуються із висновками Суду касаційної інстанції (постанова Вищого господарського суду України від 26 жовтня 2010 року у справі за позовом комунального підприємства "ЖЕК-2" Чернігівської міської ради до Чернігівської митниці, третя особа - Чернігівський міськвиконком, про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, справа N 2/69).

Законом України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Обов`язковим для учасників спірних правовідносин є укладення договору відповідно до типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2006 року N 1875-ІV споживач - це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно з п. 4 та 14 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 N 1198, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Отже, відпуск та споживання теплової енергії без оформлення договору не допускається.

Судом встановлено, що Відповідач є кінцевим споживачем послуги з опалення та не здійснює її використання для інших потреб.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся) ч. 1 ст. 638 ЦК України.

Судом встановлено, що 22 січня 2019 року, позивач направив відповідачу договір №345579 від 18.01.2019 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для підписання.

Позивач 19.04.2019 отримав підписаний відповідачем договір від 18.01.2019 разом з протоколом розбіжностей та заявою відповідачки від 17.04.2019, в якій вона повідомила, що вважає договір від 18.01.2019 укладеним 20 березня 2019 року.

У заявах по суті, наданими у цій справі, Сторони визнали, що договір №345579 від 18.01.2019 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води укладено 20 березня 2019 року. Таким чином, відповідно до приписів ст. 82 ЦПК України, дана обставина доказуванню не підлягає.

Зважаючи на такі встановлені судом обставини, відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України, сторони могли здійснювати свої права та обов`язки за договором з 20.03.2019.

Згідно норм Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі № 761/23853/15-ц та у постанові від 22.01.2020 у справі №201/9729/18.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Підставою заявленого позову є, на думку позивача, існування між сторонами позадоговірних правовідносин у сфері житлово-комунальних послуг та обумовлене цим виникнення у відповідача, як споживача цих послуг, обов`язку їх сплачувати.

Згідно з п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 N 45 власник зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як зазначає сам позивач, опалювальний період з 04.11.2018 по 20.03.2019 не увійшов до опалювального сезону 2018-2019 за Договором про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 18.01.2019 (набув чинності для сторін з 20.03.2019).

З урахуванням невизнання відповідачем факту отримання послуг до укладення 20.03.2019 договору, позивач повинен був надати суду належні та допустимі докази надання ним відповідачу таких послуг. Проте таких доказів матеріли справи не містять.

Суд відхиляє аргументи позивача з приводу підтвердження надання послуг рахунками та актом приймання-передачі теплової енергії, оскільки такі створені в односторонньому порядку позивачем, відповідачем вони не підписані.

Доказів того, що сторони домовились підтверджувати факт надання послуг позивачем до 20.03.2019 саме рахунками та актами приймання-передачі теплової енергії, матеріали справи не містять.

Крім того, суд погоджується із доводами відповідача з приводу того, що Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 01.11.2018 було ухвалено лише для визначення періоду, коли позивач мав розпочати опалювальний сезон, здійснення заходів щодо подання теплоносія споживачам. Проте цим Рішенням не підтверджується факт отримання теплоенергії від позивача ні невизначеним колом споживачів, ні відповідачем, як з дати початку опалювального сезону, так і пізніше, аж до укладення Сторонами договору.

При цьому, суд не застосовує висновки Верховного Суду у справі №6-2951цс 15 (постанова від 20.04.2016), оскільки позов у цій справі заявлено з інших підстав (позадоговірне користування послугами), і судом встановлені інші обставини (не доведено факт користування житлово-комунальними послугами).

Відповідно, залишаючи без задоволення вимогу про стягнення основної суми боргу, суд відмовляє і у задоволені вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вони є похідними від основної вимоги.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 13, 76-80, 82, 206, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України , суд-

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову концерну «Міські теплові мережі» (місце знаходження: бул.. Гвардійський, 137, м. Запоріжжя) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за надання послуг.

Роз`яснити учасникам справи, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Визначена дата складання повного рішення 12.02.2021 року.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін