Ухвала

23 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 419/1709/19

провадження № 61-8771св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Луганський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_2 ,

третя особа - Центр надання адміністративних послуг при Новоайдарській районній державній адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луганського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Дронської І. О., Карташова О. Ю., Яреська А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Луганського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області (далі - Луганського міського ВДВС ГТУЮ у Луганській області), ОСОБА_2 , третя особа - Центр надання адміністративних послуг при Новоайдарській районній державній адміністрації (далі - ЦНАП при Новоайдарській РДА), про зняття арешту з нерухомого майна.

Позов обґрунтовувала тим, що на підставі договору дарування від 14 жовтня 2011 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

У провадженні Жовтневого районного суду м. Луганська перебувала цивільна справа № 2/435/52/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договору дарування зазначеної квартири недійсним.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Луганська від 05 квітня 2012 року для забезпечення позовних вимог ОСОБА_2 накладено арешт на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , копію якої для виконання направлено до Жовтневого ВДВС Луганського МУЮ.

25 квітня 2012 року державним виконавцем Жовтневого ВДВС Луганського МУЮ на виконання ухвали суду винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на відчуження нерухомого майна, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

У зв`язку з початком у квітні 2014 року антитерористичної операції на території Луганської області судовий розгляд вищезазначеної цивільної справи не завершився.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі м. Луганськ, на території якого знаходиться Жовтневий районний суд м. Луганська. Відповідно до Розпорядження Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про визначення територіальної підсудності справ» від 02 вересня 2014 року № 2710/38-14 справи, підсудні Жовтневому районному суду м. Луганська вирішуються Троїцьким районним судом Луганської області.

Згідно з інформацією Троїцького районного суду Луганської області цивільна справа № 2/435/52/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним до Троїцького районного суду Луганської області не передавалась.

З метою скасування ухвали Жовтневого районного суду м. Луганська від 05 квітня 2012 року ОСОБА_1 до Троїцького районного суду Луганської області подала заяву про відновлення матеріалів втраченого судового провадження, а саме цивільної справи № 2/435/52/14.

Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 21 травня 2019 року відмовлено у задоволенні її заяви про відновлення матеріалів втраченого судового провадження, у зв`язку з недостатністю зібраних матеріалів.

Крім того, позивач зазначала, що згідно з інформацією Управління ДВС ГТУЮ у Луганській області, виконавчих проваджень, по яких ОСОБА_1 є боржником або стягувачем, на виконанні у відділах ДВС ГТУЮ у Луганській області не перебувають.

До теперішнього часу належна позивачу на праві власності квартира перебуває під арештом, що порушує її права як власника нерухомого майна, зокрема право на розпорядження своєю власністю відповідно до норм цивільного законодавства України.

Позивач вважає, що вжила усі заходи щодо відновлення її законних прав та інтересів, а тому єдиним способом захисту її прав є усунення перешкод у здійсненні права розпорядження своїм майном, зокрема шляхом подання позовної заяви про зняття арешту з нерухомого майна.

Просила суд зняти арешт та заборону на відчуження з нерухомого майна, а саме з квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Новоайдарський районний суд Луганської області рішенням від 14 січня 2020 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела існування підстав та обставин, необхідних для задоволення позову, оскільки ухвала суду, якою накладено арешт на майно, переглядалась судом апеляційної інстанції, що підтверджує ухвала Апеляційного суду Луганської області від 02 липня 2014 року та залишена в силі. Крім того, позивачем не доведено, що на теперішній час відпали причини/обставини/підстави накладення обтяження на належне їй на праві власності нерухоме майно.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Луганський апеляційний суд постановою від 29 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 14 січня 2020 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції не звернув увагу на суб`єктний склад сторін у спірному правовідношенні та не дав цьому ніякої правової оцінки, у тому числі й пред`явлення позову до Луганського міського ВДВС ГТУЮ у Луганській області.

Державний виконавець не стає учасником цивільних правовідносин власності, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість державного виконавця в предметі спору та реалізації прийнятого рішення, оскільки до повноважень виконавчої служби покладено повноваження примусового виконання судових рішень, а також рішень інших органів та посадових осіб, а тому орган державної виконавчої служби в таких позовах може бути залучений виключно в якості третьої особи, оскільки повинні виконувати судове рішення.

Звертаючись до суду про зняття арешту з нерухомого майна, який був накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Луганська від 05 квітня 2012 року в порядку забезпечення позовних вимог ОСОБА_2 у цивільній справі № 2/1207/3936/12 за позовом останньої до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , останньою до ОСОБА_3 позов заявлений не був, до участі у справі ОСОБА_3 залучена не була.

Повноваження апеляційного суду змінити склад учасників справи цивільним процесуальним законом не передбачено.

У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку про те, що звертаючись до суду з зазначеною позовною заявою про зняття арешту з нерухомого майна позивач ОСОБА_1 звернулася не до всіх належних відповідачів, які мають бути залучені у справі, що є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд зазначив, що відмова у задоволенні позову з вказаних підстав не позбавляє позивача права звернутися до суду з відповідним позовом щодо захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав в обраний ОСОБА_1 спосіб з урахування обставин справи, проте до всіх належних відповідачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 14 серпня 2020 року відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

У серпні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційну скаргу мотивувала тим, що позивач ОСОБА_2 у справі № 2/435/52/14 втратила будь-який інтерес до розгляду справи, що свідчить про відсутність у неї юридичної зацікавленості, а також відсутності з боку ОСОБА_1 порушення прав та законних інтересів ОСОБА_2 .

Посилаючись на законодавство України та практику Європейського суду з прав людини щодо непорушності права власності та межі втручання держави у це право, ОСОБА_1 вважає, що протягом 8 років обмежена у праві розпорядження своїм майном, що не може мати місце у правовій державі, оскільки будь-яке обмеження прав та законних інтересів осіб повинно мати тимчасовий характер.

Суд апеляційної інстанції фактично поклав на позивача індивідуальний та надмірний тягар у реалізації її фундаментального права на власність.

Висновки апеляційного суду є безпідставними, оскільки діями чи бездіяльністю ОСОБА_3 не порушено будь-яких прав та законних інтересів ОСОБА_1 , а тому ОСОБА_3 не може виступати в якості відповідача.

Таким чином, апеляційний суд дійшов помилкового висновку щодо суб`єктного складу цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 14 жовтня 2011 року ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровувана) уклали договір дарування квартири, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 , набула ОСОБА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області Завацьким Ю. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1777, право власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру зареєстровано у міському комунальному підприємстві бюро технічної інвентаризації 17 жовтня 2011 року за № 779/15, в книзі 82.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Луганська від 05 квітня 2012 року в порядку забезпечення позовних вимог ОСОБА_2 у цивільній справі № 2/1207/3936/12 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 .

Як вбачається з ухвали Апеляційного суду Луганської області від 02 липня 2014 року ОСОБА_1 на вищезазначену ухвалу суду подано апеляційну скаргу, в якій остання просила скасувати ухвалу та відмовити у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Під час розгляду апеляційної скарги, Апеляційним судом Луганської області встановлено, що спірна квартира є предметом спору у справі за позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування. У суду першої інстанції були підстави для прийняття заходів забезпечення позову. Вибраний судом захід забезпечення позову є співмірним заявленим вимогам, шкоди іншим особам цим заходом не заподіяно, та на підставі зазначеного Апеляційний суд Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилив. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Луганська від 05 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування залишив без змін.

Відповідно до довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вказані інформаційні ресурси містять інформацію щодо реєстраційного номеру обтяження 12443267, зареєстрований 26 квітня 2012 року реєстратором Луганською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава обтяження - постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 32338982 від 26 квітня 2012 року старший державний виконавець Жовтневого ВДВС Луганського МУЮ, об`єкт обтяження: квартира адреса: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_1 .

На підставі зазначеного встановлено, що ОСОБА_2 у цивільній справі № 2/1207/3936/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, оспорюється правомірність дарування ОСОБА_3 спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважала недійсним договір дарування від 14 жовтня 2011 року, за яким ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , останній під час розгляду справи у суді першої інстанції заперечував проти зняття арешту посилаючись на те, що заборгованість по виконавчим листам не погашена.

Як вбачається з інформації, наданої начальником відділу Новоайдарського районного ВДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 14 січня 2020 року № 89 Новоайдарський районний ВДВС Східного міжрегіонального управління МУЮ заперечує проти зняття арешту з майна боржника з тих підстав, що його накладено з метою забезпечення виконання рішень суду, оскільки заборгованість ОСОБА_3 , яка є однією зі сторін у справі та виступає боржником по виконавчим провадженням, є заборгованість по виконавчим провадженням, яка станом на 14 січня 2020 року у повному обсязі не сплачена та складає загальну суму 71 393,56 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У цій справі касаційна скарга подана та касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених положенням пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

З огляду на пункт 4 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження.

Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження, під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги, оскільки виявилося, що після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) міститься висновок: «Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України».

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 303/4368/16 (провадження № 61-20320св18), від 11 березня 2020 року у справі № 299/2931/17 (провадження № 61-35013св18), від 20 травня 2020 року у справі № 433/903/17-ц (провадження № 61-36666св18), від 18 серпня 2021 року у справі № 522/7321/18 (провадження № 61-18988св20).

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 236/789/21 (провадження № 61-11689св21) викладено висновок: «Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 755/6302/19 (провадження № 61-11244св20) вказано, що «Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час звернення до суду з позовом) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19)».

Наведене дає підстави для висновку, що правовідносини у справі, яка переглядається та у вищенаведених справах є подібними.

Висновки суду апеляційної інстанції про те, що: орган ДВС в таких позовах може бути залучений виключно в якості третьої особи, оскільки повинні виконувати судове рішення; залучення у справі належних відповідачів; пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову; повноваження апеляційного суду змінити склад учасників справи цивільним процесуальним законом не передбачено; відмова у задоволенні позову з вказаних підстав не позбавляє позивача права звернутися до суду з відповідним позовом щодо захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав в обраний позивачем спосіб з урахуванням обставин справи, проте до всіх належних відповідачів, відповідають висновкам, зазначеним у вищенаведених постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411, частини другою статті 414 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскарженого судового рішення апеляційної інстанції. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, з урахуванням того, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку відсутності висновку Верховного Суду) не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, то відповідно до пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження щодо перегляду судового рішення за касаційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю.

Керуючись статтями 389, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 419/1709/19 за позовом ОСОБА_1 до Луганського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_2 , третя особа - Центр надання адміністративних послуг при Новоайдарській районній державній адміністрації, про зняття арешту з нерухомого майна, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Луганського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року закрити, з підстав передбачених пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк І. М. Фаловська