Номер провадження: 22-ц/813/9119/21
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Гірняк Л.А.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом Одеського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з виплаченої допомоги по безробіттю, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року, Одеський міський центр зайнятості звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з виплаченої допомоги по безробіттю.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020 року позов Одеського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з виплаченої допомоги по безробіттю - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Одеського міського центру зайнятості (, місцезнаходження: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 22-В) суму заборгованості з виплаченої допомоги по безробіттю у розмірі 4823,87 (чотири тисячі вісімсот двадцять три грн. 87 коп.) гривень.

У листопаді 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява від Одеського міського центру зайнятості про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом Одеського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з виплаченої допомоги по безробіттю, в якій заявник просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеського міського центру зайнятості суму сплаченого судового збору у розмірі 1921 грн.

У грудні 2020 року від ОСОБА_1 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення по вказаній справі та звільнення її від сплати судового збору.

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року заяву представника позивача Одеського міського центру зайнятості про ухвалення додаткового рішення в цивільній справі за позовною заявою Одеського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з виплаченої допомоги по безробіттю задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації : АДРЕСА_1 ) на користь Одеського міського центру зайнятості ( , юридична адреса : м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 22-В) витрати по сплаті судового збору у розмірі 980 ( дев`ятсот вісімдесят) грн. 50 коп.

Повернуто Одеському міському центру зайнятості ( , юридична адреса : м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 22-В) понесені у зв`язку зі зверненням до суду з позовної заявою 50 відсотків судового збору, з Державного бюджету України у розмірі 960,00 (дев`ятсот шістдесят) грн, 50 коп. сплаченого згідно з платіжним дорученням від 25 травня 2019 року за № 847.

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про звільнення від сплати судового збору по цивільній справі за позовною заявою Одеського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з виплаченої допомоги по безробіттю відмовлено.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2021 року заяву представника Одеського міського центру зайнятості про виправлення описки у додатковому рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом Одеського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з виплаченої допомоги по безробіттю - задоволено.

По тексту та резолютивної частини додаткового рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року визнано вірним «… сплаченого згідно з платіжним дорученням від 25 вересня 2019 року за № 847», коли помилкового зазначено «…сплаченого згідно з платіжним дорученням від 25 травня 2019 року за № 847».

Не погоджуючись з вказаним додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати судове рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Одеського міського центру зайнятості витрати по сплаті судового збору у розмірі 980 ( дев`ятсот вісімдесят) грн. 50 коп. та в частині відмови у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про звільнення її від сплати судового збору по цивільній справі за позовною заявою Одеського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з виплаченої допомоги по безробіттю та ухвалити в цій частині нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про звільнення від сплати судового збору задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу,Одеський міський центр зайнятості, посилаючись на її необґрунтованість, просить суд додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання, призначене на 23.12.2021 року, з`явилась відповідач ОСОБА_1 , від Одеського міського центру зайнятості надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020 року позовні вимоги Одеського міського центру зайнятості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеського міського центру зайнятості суму заборгованості з виплаченої допомоги у розмірі 4823,87 грн.

Рішення набрало чинності.

Як вбачається зі змісту рішення суду від 11 листопада 2020 року, відповідач ОСОБА_1 визнала позовні вимоги у повному обсязі.

Судом також встановлено, що з наданого позивачем платіжного доручення від 25 вересня 2019 року за № 847, вбачається, що позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 1921,00 грн, виходячи з розміру, встановленого підпункту 3 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Задовольняючи частково заяву представника позивача Одеського міського центру зайнятості про ухвалення додаткового рішення по вказаній справі, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_1 визнала позовні вимоги у повному обсязі, тому є всі підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову в розмірі 960 грн 50 коп., а тому з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню судовий збір в сумі 960 грн. 50 коп. грн., які сплачені за звернення до суду з позовною заявою.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по вказаній справі, суд першої інстанції виходив з того, що вказана заява є необгрунтованою та такою що не підлягає задоволенню, оскільки діючим законодавством не передбачено звільнення відповідача від сплати судового збору після ухвалення судового рішення по справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 270 ЦПК України у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Аналогічні положення закріплені у п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону "Про судовий збір" де зазначено, що суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі якщо розмір судового збору перевищує 5 % розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

В поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилається на те, що в оскаржуваному рішенні суду суддя Свячена Ю.Б. невірно застосувала абз. 2 ч.3 ст. 259 ЦППК України згідно якого суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті, оскільки вона не входила до складу колегії, що розглядала вказану справу, таким чином на думку апелянта справу розглянуто неповажним складом суду, чим порушено вимоги ч.11 ст.33 ЦПК України. Апелянт зазначає, що суддею невірно встановлено розмір суми, яку суд стягнув із ОСОБА_1 на користь Одеського міського центру зайнятості, а саме витрати по сплаті судового збору у розмірі 980 гон. 50 коп., а також те, що заява про ухвалення додаткового рішення про звільнення від сплати судового збору була подана представником відповідача ОСОБА_1 .

На вказані посилання апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи позивачем у справі були заявлені позовні вимоги до відповідача про стягнення з ОСОБА_1 на користь Одеського міського центру зайнятості заборгованості з виплаченої їй допомоги по безробіттю у сумі 4823,87 грн. та суми сплаченого судового збору у розмірі 1921 грн., які рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2021 у справі №522/16867/19 були задоволені. Згідно платіжного доручення від 25 вересня 2019 року за №847, яке міститься в матеріалах справи, за розгляд даного позову у суді першої інстанції, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1921,00 грн., який підлягав поверненню. Крім того заявою відповідача, поданою до Приморського районного суду м. Одеси у встановленому законодавством порядку, позовні вимоги Одеського міського центру зайнятості визнано відповідачем.

Апеляційний суд вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_1 визнала позовні вимоги у повному обсязі, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що є всі підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову в розмірі 960 грн 50 коп., а тому з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню судовий збір в сумі 960 грн. 50 коп. грн., які сплачені за звернення до суду з позовною заявою.

Апеляційний суд вважає, що оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції про звільнення її від сплати судового збору після ухвалення вже судом першої інстанції рішення по суті, таким чином підстав для задоволення заяви відповідача про звільнення її від сплати судового збору законодавством не передбачено.

Щодо посилання апелянта на те, що судом першої інстанції невірно встановлений розмір судового збору у сумі 980 грн. 50 коп., який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Одеського міського центру зайнятості та на те, що суд першої інстанції невірно зазначив особу, що подала заяву про ухвалення додаткового рішення, а саме зазначено, що заява подана представником ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 в разі незгоди з вищевказаним не позбавлена можливості звернутися до суду першої інстанції з клопотання про виправлення описки в оскаржуваному додатковому рішенні суду, оскільки сума в мотивувальній частині судового рішення визначена правильно, однак вказане апелянтом не є підставою для його скасування, оскільки перевіривши всі доводи сторін у справі, апеляційний суд встановив, що додаткове рішення ухвалене з дотриманням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом Одеського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з виплаченої допомоги по безробіттю залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28.12.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

Л.А. Гірняк