Провадження № 22-ц/4808/401/21
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Чумакевич Лесі Мирославівни про визнання договору довічного утримання недійсним та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену головуючою суддею Польською М.В. 18 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Чумакевич Лесі Мирославівни з позовом про визнання договору довічного утримання недійсним та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Одночасно із пред`явленням вказаного позову позивачка подалазаяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту нанерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2020 року заяву ОСОБА_3 задоволено частково. Постановлено накласти арешт на нерухоме майно в частині права розпорядження, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 30,6 кв.м.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, представник відповідачки ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне встановлення обставин справи, що мають значення для справи. Зокрема, вказує представник апелянта, судом першої інстанції не було враховано того, що реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову не існує, оскільки позивачкою не надано жодних доказів того, що відповідачка має намір продавати спірну квартиру. Представник ОСОБА_1 звертає увагу апеляційного суду на те, що договір довічного утримання від 05 листопада 2014 року вже припинений у зв`язку із смертю відчужувача квартири, і за своє життя померла та позивач не зверталися до суду з позовом про розірвання або визнання недійсним договору довічного утримання. Крім того, представник відповідачки вказує, що позов ОСОБА_4 було подано з метою незаконного заволодіння квартирою, оскільки право власності на неї відповідачкою було набуто на правових підставах. Більш того, зазначає представник ОСОБА_1 , дана квартира не входила до складу спадщини, яка відкрилась після смерті відчужувача за договором довічного утримання. Також представник апелянта вказує, що позивачка звернулась із позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, але вимоги про застосування наслідків визнання недійсним вказаного договору не ставила. А тому, на думку представника апелянта, спірна квартира не є предметом даного спору. Представник відповідачки також зауважує, що на дану квартиру було накладено обтяження за №994, а тому загрози її продажу немає. Посилаючись на те, що заходи забезпечення позову є неспівмірними із заявленими вимогами, а також на незаконність та необґрунтованість оскарженої ухвали суду, представник ОСОБА_1 просить її скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

У надісланому на адресу суду відзиві представник позивачки ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 заперечує. Додатково вказує, що обґрунтування заяви про забезпечення позову відповідає чинному процесуальному законодавству України, у ній вказані усі обставини спору, додані відповідні докази та доведена реальна загроза утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення її позову. Також представник ОСОБА_3 зазначає, що позивачка є спадкоємицею померлої сестри ОСОБА_5 , що підтверджується відповідною довідкою приватного нотаріуса, і вона після її смерті проживає у спірній квартирі. А тому, на думку представника позивачки, ОСОБА_3 має право на ефективний захист своїх порушених прав, в тому числі шляхом накладення арешту на спірну квартиру. Ухвалу суду вважає законною та обґрунтованою, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін.

Позивачка ОСОБА_3 та нотаріус Чумакевич Л.М. у встановленому законом порядку повідомлені про час і місце розгляду справи. Представник ОСОБА_3 - адвокат Жиляк М.Д. подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Отже, є правові підстави для вирішення спору у відсутності названих учасників справи.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених у ній. Крім того, зазначив, що, на його думку, ОСОБА_3 не мала права звернення з даним позовом, оскільки її сестра зробила заповіт на іншу особу. Представник ОСОБА_1 вказав, що ОСОБА_3 не має наміру продавати названу вище квартиру, однак накладена судом заборона на її відчуження порушує конституційні права відповідачки. Вважаючи оскаржену ухвалу незаконною, просить її скасувати.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Частково задовольняючи заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову в даній справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити в подальшому виконання рішення суду. Проте, суд першої інстанції прийшов до переконання щодо накладення арешту на майно тільки в частині заборони розпорядження без обмеження інших прав (володіння чи користування), оскільки при розгляді справи судом буде перевірятись наявність або відсутність підстав для визнання правочину недійсним. З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Відповідно до статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Крім того, заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення про забезпечення позову. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову повинна довести адекватність засобу забезпечення позову.

У відповідності з положеннями статті 150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову, зокрема є накладення арешту на майно. При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (із змінами від 12 червня 2009 року), розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з врахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Також, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Такі правові висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 641/2891/19-ц.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Івано-Франківського міського суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Чумакевич Л.М. про визнання договору довічного утримання недійсним та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, провадження по якій відкрито судом 18 грудня 2020 року (а.с. 51-52).

В заяві про забезпечення позову позивач ОСОБА_3 посилалася на те, що у даному спорі наявні докази того, що вона являється спадкоємцем після смерті її сестри ОСОБА_5 , яка уклала договір довічного утримання з відповідачкою ОСОБА_1 . Позивач вказала, що необхідність та нагальність забезпечення позову полягає в тому, щоб не дозволити відповідачці ОСОБА_6 відчужити квартиру, яка перейшла у її власність за спірним договором.

Приймаючи до уваги предмет позову, а саме недійсність договору довічного утримання, за яким померла сестра позивачки ОСОБА_5 передала у власність відповідачки ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , апеляційний суд, виходячи із принципів розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, встановивши, що між сторонами у справі виник спір щодо визнання недійсним договору довічного утримання та ураховуючи те, що справу по суті не розглянуто, а ступінь відповідальності кожного із сторін не визначено, вважає, що існує необхідність тимчасового обмеження відповідача у реалізації права на розпорядження нерухомим майном.

Колегія суддів вважає, що оскільки до вирішення цієї справи судом вказане нерухоме майно може бути відчужене на користь третіх осіб, що утруднить виконання можливого рішення про задоволення заявленого позову, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив заяву позивача про забезпечення позову і наклав арешт в частині права розпорядження на вищевказану квартиру.

З огляду на наведене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність факту, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Твердження представника апелянта про те, що в даному випадку не існує реальної загрози відчуження спірної квартири у зв`язку із накладенням на неї заборони відчуження на підставі спірного договору довічного утримання, апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до статті 755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Згідно з п. п. 5.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 N 296/5, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення про припинення, розірвання, визнання недійсним договору довічного утримання (догляду).

Відтак заборона відчуження, накладена на квартиру АДРЕСА_1 , може бути знята нотаріусом за заявою відповідача в будь-який момент.

При цьому, колегія суддів зауважує, що у апеляційній скарзі представник відповідача не навів переконливих доводів на спростування висновків суду першої інстанції про співмірність вжитих заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

Крім того, апеляційний суд акцентує увагу на те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, і можуть бути скасовані у випадку визнання позовних вимог необґрунтованими.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду про забезпечення позову постановлена з додержанням вимог чинного законодавства України. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2020 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 02 березня 2021 року.