Справа № 545/2509/21
Провадження № 2/545/1147/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2021 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі : головуючого - судді : Гальченко О.О.,

при секретарі : Лисенко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, примусове виселення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка 05.08.2021 року звернулась до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, примусове виселення, посилаючи на те, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВКО № 263620, посвідченого 06.06.2008 року державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринською О.В., копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та копією технічного паспорт).

Відповідно до довідки про склад сім`ї №01.15/71 від 07.06.2021 року Пальчиківським старостинським округом Полтавської міської територіальної громади, за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_1 , її мати ОСОБА_4 , її син ОСОБА_5 та колишній чоловік ОСОБА_2 .

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 01.02.2017 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 01.02.2017 року.

З часу розірвання шлюбу колишній чоловік ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття, в добровільному порядку виселитися та знятися з реєстрації відмовляється, при цьому зловживає спиртними напоями, застосовує насильство до ОСОБА_1 , її матері ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 .

Зазначене підтверджується постановами Полтавського районного суду Полтавської області від 29.04.2020 року (справа № 545/920/20). від 03.06.2021 року (справа № 545/1519/21). копії яких з Єдиного державного реєстру судових рішень додаються.

Також це може бути підтверджено відповіддю з ВП №2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, щодо звернень та притягнення до відповідальності за хуліганство та домашнє насильство ОСОБА_2 .

Внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , як власник та інші мешканці будинку не можуть вільно користуватися житлом, що робить неможливим їх спільне проживання в будинку.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO /. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє , право повністю або частково.

Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE. № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У статті 157 ЖК Української PCP членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української PCP якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української PCP осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Вказані обгрунтування та підстави для виселення також зазначені у постановах Верховного суду від 14,08.2019 року (справа №702/101/18). від 22,01.2020 РОКУ (справа №679/1657/18), від 13.10.2020 року (справа №447/455/17)

На підставі викладеного, вважаю, що на даний час грубо порушується право власності ОСОБА_1 внаслідок систематичного порушення правил співжиття ОСОБА_2 який в добровільному порядку виселитися та знятися з реєстрації відмовляється, при цьому зловживає спиртними напоями, застосовує насильство до ОСОБА_1 , її матері ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 а тому ОСОБА_2 втратив право користуватися житловим приміщенням та підлягає виселенню.

Про систематичність дій відповідача щодо порушень прав позивачки та членів її сім`ї щодо користування спірним житлом свідчить неодноразове притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства в стані алкогольного сп`яніння стосовно позивача та її матері, що підтверджується доданими до позову постановами Полтавського районного суду Полтавської області. Зазначені факти також можуть бути підтверджені відповіддю ВП №2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області щодо притягнення відповідача до адміністративної або кримінальної відповідальності за порушення правил співжиття.

Таким чином, відповідач неодноразово притягувався до відповідальності за порушення правил співжиття, заходи попередження (притягнення до адміністративної відповідальності) не дали позитивного впливу, а тому в діях відповідача вбачаються ознаки систематичності порушень правил співжиття.

Підставами втрати відповідачем права користування спірним житловим приміщенням та діями, якими позивач чинить перешкоди позивачці у користуванні спірним житловим приміщенням є: систематичне порушення правил співжиття, постійне вживання алкогольних напоїв, неодноразове застосування насилля стосовно позивача та членів її сім`ї, відсутність права власності на спірне майно, безрезультатність заходів впливу у вигляді притягнення до адміністративної відповідальності, відсутність після розлучення ведення спільного господарства, що в своїй сукупності свідчить про неможливість спільного проживання позивача та відповідача у спірному будинку та є підставою для виселення.

Оскільки позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів з заявами про вчинення стосовно неї та членів її сім`ї домашнього насильства, доказами систематичного порушення відповідачем правил співжиття може бути відповідь з правоохоронних органів, а саме ВП №2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області стосовно звернень позивача ОСОБА_1 про вчинення стосовно неї та членів її сім`ї ОСОБА_2 адміністративних правопорушень, в тому числі і домашнього насильства та прийнятих за даними зверненнями рішень.

Попередня (орієнтовна) сума судових витрат становить 908,00 грн. (сплачений судовий збір за подання позову).

Прохала визнати ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням та примусово виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 та судові витрати стягнути з відповідача ОСОБА_2 .

В судове засідання сторони у справі не з`явилися. Представник позивачки - адвокат Дичук І.А. надав суду заяву про розгляд справи у його та позивачки відсутності, де позовні вимоги підтримав та прохав задовольнити,не заперечував щодо розгляду справи в заочному порядку . Відповідач повторно не з`явився в судові засідання з невідомих суду причин, хоча заздалегідь повідомлявся належним чином про день та час розгляду справи за останнім відомим місцем реєстрації, про що маються докази у справі у вигляді повернутої на адресу суду поштової кореспонденції суду з відмітками пошти : «адресат відсутній за вказаною адресою». Від нього не надійшло відзиву на позов, будь-яких заяв про поважність причин не явки або про відкладення слухання справи. Представник третьої особи - Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Полтавської міської ради повторно не з`явився в судові засідання з невідомих суду причин, хоча заздалегідь повідомлявся належним чином про день та час розгляду справи. Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності не з`явившихся, належно повідомлених сторін по наявним матеріалам справи в заочному порядку згідно ст. 223, 280-281 ЦПК України.

Судом встановлено всі обставини, на які послалась в позові позивачка і вони підтверджуються матеріалами справи на а. с. 6 -18 та наданими представником позивачки письмовими доказами .

Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов підлягає задоволенню відповідно до ст. 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України, так як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З часу розірвання шлюбу колишній чоловік ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття, в добровільному порядку виселитися та знятися з реєстрації відмовляється, при цьому зловживає спиртними напоями, застосовує насильство до ОСОБА_1 , її матері ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 . Про систематичність дій відповідача щодо порушень прав позивачки та членів її сім`ї щодо користування спірним житлом свідчить неодноразове притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства в стані алкогольного сп`яніння стосовно позивача та її матері, що підтверджується доданими до позову постановами Полтавського районного суду Полтавської області. Зазначені факти також можуть бути підтверджені відповіддю ВП №2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області щодо притягнення відповідача до адміністративної або кримінальної відповідальності за порушення правил співжиття.

Зазначене підтверджується постановами Полтавського районного суду Полтавської області від 29.04.2020 року (справа № 545/920/20). від 03.06.2021 року (справа № 545/1519/21).

Також це може бути підтверджено відповіддю з ВП №2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, щодо звернень та притягнення до відповідальності за хуліганство та домашнє насильство ОСОБА_2 .

Внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , як власник та інші мешканці будинку не можуть вільно користуватися житлом, що робить неможливим їх спільне проживання в будинку.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української PCP осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Вказані обгрунтування та підстави для виселення також зазначені у постановах Верховного суду від 14,08.2019 року (справа №702/101/18). від 22,01.2020 РОКУ (справа №679/1657/18), від 13.10.2020 року (справа №447/455/17)

Судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню на користь позивачки із відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 3, 4, 5, 12, 13, 43, 44, 49,141, 223, 258-259, 265, 280-282 ЦПК України, ст. 16, 219, 316, 319, 391, 405-406 ЦК України, ст. 72, 116, 157 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, примусове виселення - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням та примусово виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 908,0 гривень.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення надруковано суддею в нарадчій кімнаті та є оригіналом.

Суддя: О. О. Гальченко