22-ц/804/199/21
221/3902/20

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„02 березня 2021 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 221/3902/20
Номер провадження 22-ц/804/199/21
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М.,Ткаченко Т.Б.,
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи :
відповідач ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 11 вересня 2020 року головуючого судді Писанець Н.В. зі складанням повного тексту судового рішення 11 вересня 2020 року по цивільній справі про стягнення заборгованості всіх сум належних при звільненні , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,-
П О С Т А Н О В И В :
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» (далі - ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1») про стягнення всіх сум належних при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що з 17 вересня 1984 року він працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1». 29 січня 2020 року наказом №17-к від 29 січня 2020 року його було звільнено згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України. В порушення вимог закону, виплата належних позивачу при звільненні всіх сум 117 661,43 грн у день звільнення власником здійснена не була, та до теперішнього часу ОСОБА_1 в повному обсягу ці кошти не отримав. Відповідач лише частково сплатив 13 990,33 грн. У зв`язку із вказаною затримкою та відповідно до ст. 117 КЗпП України , роботодавець зобов`язаний сплатити, окрім заборгованості належних йому сум при звільненні 103 671,10 грн, також й середній заробіток за весь час затримки, що на момент складання позовної заяви становив 122 355,64 грн. Дії роботодавця щодо не проведення з позивачем розрахунків при звільненні поставили останнього у скрутне матеріальне становище, унеможливили його нормальне існування та членів його сім`ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану для нього, як особи, що не в змозі забезпечити свою родину коштами для існування та зумовило необхідність шукати джерела доходу для забезпечення коштів для існування. Тому, ОСОБА_1 незаконними діями відповідача була спричинена моральна шкода, оцінена ним у 100 000 грн. З урахуванням викладеного, просив стягнути з відповідача на його користь нараховану та несплачену суму у розмірі 103 671,10 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи у розмірі 122 355,64 грн та 100 000 грн в порядку відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 11 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 122 355,64 грн ; моральну шкоду в розмірі 5 000 грн; витрати зі сплати судового збору у розмірі 360 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що судом встановлено порушення відповідачем права позивача на отримання належних йому при звільненні сум , у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

В обґрунтування доводів скарги ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» зазначено, що судом першої інстанції не надано належної оцінки фінансово-господарському стану підприємства, відсутності грошових коштів на виплату заробітної плати, та введенню простою на підприємстві з грудня 2019 року,що сталося через розрахунок покупців вугільної продукції підприємства не в повному обсязі. З вказаних обставин підприємство не мало можливості розрахуватися з позивачем у строки визначені ст.116 КЗпП України. Крім цього, зазначають, що судом першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку було порушено принцип співмірності справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, висновок про які наведено у постанові Верховного Суду по справі № 761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року. Заявлений позивачем ,та стягнутий судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 122 355,64 грн не є співмірним, оскільки заборгованість перед позивачем щодо виплати йому всіх належних сум при звільненні на час прийняття судом рішення не існувало. Щодо стягнення моральної шкоди, вважають,що позивачем не наведено підстав у позові щодо наявності понесених ним моральних страждань та у зв*язку з чим було завдано моральну шкоду,суд цих обставин не дослідив. В прохальній частині скарги підприємство просить змінити рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшити розмір стягнутої суми до 50 відсотків, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду . Зокрема,зазначив,що на час звернення до суду з позовом сума несплаченої відповідачем заборгованості складала 103 671,10 грн та яка була сплачена відповідачем лише 19 серпня 2020 року . Тоді як судом стягнуто середній заробіток по день подання позову 15 червня 2020 року,що само по собі вже зменшило відповідальність відповідача за затримку виплати. Саме враховуючи фінансовий стан підприємства ,він не збільшив позовних вимог та не стягнув з відповідача ще за 48 днів затримки розрахунку . Просив залишити рішення суду без змін,а апеляційну скаргу підприємства залишити без задоволення.

У судове засідання апеляційного суду представник ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1 » не з*явився, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 19 лютого 2021 року телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 824 та судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.105,106,109).

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з*явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 825 (а.с.104,106). Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю,просив залишити рішення суду без змін,а апеляційну скаргу без задоволення (а.с.107).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 17 вересня 1984 року працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1».

29 січня 2020 року наказом №17-к від 29 січня 2020 року його було звільнено згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до листа ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» № 1699 від 03 березня 2020 року, ОСОБА_1 нараховані грошові кошти, які на момент звільнення складали 145 327,18 грн, з яких : заробітна плата 5 590,24 грн, вихідна допомога при звільненні- 21 623,24 грн,одноразова допомога у зв*язку з виходом на пенсію - 64 869,72 грн,стипендія повним кавалерам шахтарської слави- 1 261,20 грн,компенсація за невикористану відпустку - 38 491,42 грн, допомога у зв*язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок ФСС) - 9275,31 грн,допомога у зв*язку з тимчасовою непрацездатністю (за рахунок підприємства) -4216,05 грн.Утримання з нарахованих грошових коштів склали 27 665,75 грн, належна сума до сплати за лютий 2020 року становила 117 661,43 грн.

Грошові кошти були перераховані відповідачем позивачу : - у розмірі 2 376,30 грн, згідно з платіжного доручення № 85 від 04 березня 2020 року; - у розмірі 4147,41 грн, згідно з платіжного доручення № 904 від 03 квітня 2020 року; - у розмірі 7466,62 грн (допомога у зв*язку з тимчасовою непрацездатністю за рахунок ФСС), згідно з платіжного доручення № 891 від 20 березня 2020 року.

Станом на 15 червня 2020 року не перераховано 117 661,43 грн. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на день його звільнення складала 1054,79 грн.

Відповідно до платіжного доручення № 2696 від 19 серпня 2020 року ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» було сплачено та перераховано позивачу 19 серпня 2020 року частину заробітної плати у розмірі 103 671,10 грн.

Згідно з актів про початок цілозмінних простоїв по ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» від 08 грудня 2019 року, 02 січня 2020 року, від 03 лютого 2020 року, від 19 березня 2020 року та акту про продовження цілозмінних простоїв від 02 квітня 2020 року, від 25 червня 2020 року та від 01 липня 2020 року - через відсутність розрахунків збоку ДП «Держвуглепостач» та «ПАТ «Центренерго» за відвантажену вугільну продукцію відповідач не має змоги сплатити заробітну плату. З 19 березня 2020 року ПрАТ ДТЕК «ПЕМ-Енерговугілля» припинило постачання електроенергії відповідачу через заборгованість за спожиту електроенергію, у зв`язку з чим були розпочаті цілозмінні простої підприємства.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилаючись на висновки постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Судом встановлено, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за період з 29 січня 2020 року по 15 червня 2020 року, у розмірі 122 355,64 грн (з розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 1054,79 грн х 116 робочих днів),що в повній мірі відповідає балансу та принципу співмірності між розміром невиплаченої при звільненні заробітної плати та стягуваної з підприємства компенсації . Суд також звернув увагу на те,що при зверненні до суду з позовом, заборгованість із сплати всіх сум належних при звільненні була сплачена відповідачем у розмірі 103 671,10 грн ( платіжне доручення № 2696 від 19 серпня 2020 року), лише за час розгляду справи .

Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача моральної шкоди у сумі 5 000 грн, суд виходив з того, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено гарантоване ст. 43 Конституції України право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, який більше ніж 35 років працював на ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» та був вимушений звільнитись, у зв*язку з погіршенням стану здоров*я,що перешкоджало продовженню роботи, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стала втрата ОСОБА_1 нормальних життєвих зв`язків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Суд, враховуючи принципи розумності, виваженості та справедливості, на підставі доказів, поданих учасниками справи, дійшов обгрунтованого висновку про стягнення у відшкодування заподіяної моральної шкоди 5 000 грн , що є цілком еквівалентним завданим моральним стражданням.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку, та вивчивши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ,в її прохальній частині, підлягає задоволенню, а рішення суду зміні в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ,виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Так, у відповідності до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18), зазначено, що слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, звернуто увагу, що у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведенному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, про що зроблено висновок Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 711/4010/13-ц у постанові від 18 березня 2020 року (п. 40), постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (п.п. 69-72, 91, 91.1-91.4).

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості своєчасного розрахунку з позивачем при звільненні не з вини роботодавця, а внаслідок відсутності грошових коштів на виплату заробітної плати та введення простою на підприємстві з грудня 2019 року, не є підставою для відмови у застосуванні норми ст. 117 КЗпП України. Нормами трудового законодавства (ст.ст.116,117 КЗпП України) не встановлено зв`язку між обов`язком роботодавця належним чином розрахуватися з працівниками та наявністю у нього коштів. Даний обов`язок роботодавця є абсолютним, а кореспондуюче йому право працівника-таким, що підлягає захисту незалежно від фактичної можливості роботодавця виплачувати нараховані працівнику кошти. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Так, справа "Stretch v. the United Kingdom", заява № 44277/98, рішення від 24.06.2003, пункт 32 Суд нагадує, що згідно з усталеною практикою органів Конвенції, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія "Пайн Веллі Девелопментс" та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п. 51; рішення у справі «"Прессос Компанія Нав`єра" та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п. 31).Отже, звільнення ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» від обов`язку компенсувати працівнику майнові втрати, які він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, в цьому випадку не буде відповідати принципу «пропорційності» та призведе до порушення необхідного балансу.

Разом з тим, зазначені обставини, апеляційним судом враховуються, як підстави для зменшення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат.

Також, застосовуючи до спірних у даній справі правовідносин критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку працівника за час затримки роботодавцем розрахунку при його звільненні ,відповідно до статті 117 КЗпП України, апеляційний суд враховує ,що ОСОБА_1 15 червня 2020 року заявлена до стягнення з підприємства заборгованість всіх сум належних при звільненні в загальному розмірі 103 671,10 грн , з яких заборгованість по заробітній платі - 5 590,24 грн (а.с.11), а інші грошові кошти є вихідною допомогою при звільненні, одноразова допомога у зв`язку із виходом на пенсію, стипендія повним кавалерам шахтарської слави, тощо, що, не належать до структури заробітної плати, на базі якої визначається середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Звернувся позивач до суду із заявою у червні 2020 року за спливом майже 4,5 місяців після звільнення.

За результатами розгляду спору судом першої інстанції вчинено розрахунок середнього заробітку, відповідно до ст. 117 КЗпП України, за заявлений позивачем період 29 січня 2020 року по 15 червня 2020 року та стягнуто з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» за 116 робочих днів прострочення у проведенні розрахунку з ОСОБА_1 , 122 355,64 грн. Проте, сума несплаченої на момент звільнення позивача заборгованості по заробітній платі 5 590,24 грн, майже у двадцять два рази менша від суми присудженого судом середнього заробітку за затримку у розрахунку при звільненні у вказаному розмірі . Сумарна сума заборгованості по заробітній платі із належними при звільненні коштами вихідної допомоги і одноразової допомоги, яка частками сплачена підприємством позивачу платіжними дорученнями, за період з 04 березня 2020 року по 19 серпня 2020 року складає 117 661,43 грн, є меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки (116 робочих днів) її виплати при звільненні ( 122 355,64 грн).

З матеріалів справи вбачається незадовільне фінансово-господарське становище ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», що супроводжується неможливістю своєчасного розрахунку зі звільненими працівниками за рахунок коштів державного бюджету за програмою «Реструктуризація вугільної галузі» та за рахунок коштів від реалізації вугільної продукції, і знайшло своє відображення в актах про початок і продовження цілозмінних простоїв по підприємству з грудня 2019 року через нездійснення контрагентами відповідача розрахунків за відвантажену вугільну продукцію і припинення постачання електроенергії відповідачу (а.с. 33-36).

Зазначені обставини у сукупності свідчать про неспівмірність суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, присудженої судом до стягнення з підприємства на користь ОСОБА_1 , та порушення судом першої інстанції балансу інтересів роботодавця і працівника.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, апеляційний суд, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 61 177,82 грн, приймаючи до уваги принцип диспозитивності та межі апеляційного перегляду справи, згідно зі змістом прохальної частини апеляційної скарги.

На підставі зазначеного, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, у зв`язку з чим, згідно з п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно змінити, зменшивши стягнутий судом першої інстанції з відповідача на користь позивача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з 122 355,64 грн до 61 177,82 грн.

Розподіл судових витрат між сторонами врегульовано статтею 141 ЦПК України. Відповідно до положень частини першої зазначеної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у свої постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

ОСОБА_1 було сплачено судовий збір за подання до суду позову у сумі 840,80 грн, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача на його користь судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 250,22 грн. Оскільки апеляційна скарга задоволена повністю, за результатами апеляційного розгляду судове рішення змінюється та зменшується сума коштів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, то відповідач має право на компенсацію за рахунок позивача судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,20 грн.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1» задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 11 вересня 2020 року в частині розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судових витрат змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», ЄДРПОУ 34032208, яке знаходиться за адресою : 85670, Донецька область, місто Вугледар, вулиця Магістральна, б.4. на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 61 177 (шістдесят одна тисяча сто сімдесят сім) грн 82 коп., з утриманням з цієї суми при виплаті податків і інших обов`язкових платежів, та судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 250 (двісті п`ятдесят) грн 22 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь Державного підприємства «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1», ЄДРПОУ 34032208, яке знаходиться за адресою: 85670, Донецька область, місто Вугледар, вулиця Магістральна, б.4. судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 03 березня 2021 року .

Судді: