Дата документу 24.02.2021 Справа № 2-998/2003
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №2-998/2003 Головуючий у 1 інстанції Мануйлов Ю.С.
Провадження № 22-ц/807/129/21-2 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Полякова О.З.

Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2003 року у справі за позовом ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 до управління податкової міліції ДПА в Запорізькій області, треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в особі законного представника ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2003 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до управління податкової міліції ДПА в Запорізькій області, треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом.

В позові зазначала, що відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 02.09.1960 року (р.№-11562), земельна ділянка площею 60 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , була виділена її чоловікові ОСОБА_5 та його рідному братові ОСОБА_6 ..

Після підписання договору ОСОБА_5 та ОСОБА_6 почали будівництво 2-х квартирного житлового будинку відповідно до типового проекту за рахунок власних коштів.

У 1985 році будівництво було фактично завершене, проте будинок в експлуатацію забудовниками зданий не був.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 були його діти та дружина.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер син ОСОБА_6 ОСОБА_8 .

Донька померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_9 з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася та вже більше 7 семи років проживає разом зі своєю родиною в США.

Таким чином, її чоловік ОСОБА_5 залишився єдиним спадкоємцем 2 черги за законом після смерті свого брата ОСОБА_6 . Він фактично прийняв в спадщину після свого брата у вигляді будинку за адресою АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 її чоловік ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є вона (дружина) та їх діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які не заперечують проти визнання за нею права власності на житловий будинок. Від спадщини діти відмовилися та не претендують.

31.08.2001 року на підставі її заяви міський виконавчий комітет ухвалив рішення, відповідно до якого затвердив технічну документацію закріплення земельної ділянки площею 0,0707 га. за житловим будинком по АДРЕСА_1 та встановив зовнішні межі фактичного землекористування за вказаною адресою відповідно до плану, а також після оформлення права власності на житловий будинок та господарські споруди, звернутися до міського виконавчого комітету для внесення змін в земельно-кадастрову документацію та переоформлення земельної ділянки.

На підставі викладеного, просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2003 року позов задоволено.

Встановлено фактичний вступ ОСОБА_2 в володіння спадковим майном її чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Запоріжжі.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, особа яка не приймала участі в розгляду справи - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норми процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Відповідач будучи обізнаний у встановленому порядку про дату і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, при цьому у своїх письмових поясненнях від 15.04.2003 року позовні вимоги визнав, заперечень не має та просить суд розглянути справу за відсутністю його представника.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції були допитані треті особи: ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , які підтвердили обставини викладенні у позовній заяві. Визнали позов матері, на спірне домоволодіння в порядку спадкування не претендували, та погодилися з тим, щоб за їх матір`ю ОСОБА_2 було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Враховуючи визнання позову позивачем та третіми особами, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Встановлено, що відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 18.08.1960 року, земельна ділянка площею 600 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , була виділена ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 були його діти та дружина.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер син ОСОБА_6 ОСОБА_8 .

Згідно свідоцтва про реєстрацію шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 10.01.1959 року.

ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_10

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду власниками будинку є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 31.08.2001 року, затверджена технічна документація закріплення земельної ділянки площею 0,0707 га за житловим будинком по АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка закріплена за спірним домоволодінням, а також визначені зовнішні межі фактичного землекористування відповідно до плану, власники будинку після оформлення права власності на житловий будинок та прибудинкові споруди зобов`язані звернутися до міської ради для переоформлення земельної ділянки та внесення змін в земельно-кадастрову документацію.

Відповідно до повідомлення ОП «ЗМБТІ» від 30.10.2001 року, вбачається, що будинок знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , не прийнято в експлуатацію.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з положень ст.ст. 529, 549 ЦК України (в редакції чинні на момент спірних правовідносин) та встановив, що ОСОБА_2 на день смерті свого чоловіка ОСОБА_5 прийняла спадщину, тобто фактично набула право власності на спадкове майно, яке відкрилося після смерті чоловіка, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1 . спадковим майном.

Згідно п. 4 перехідних положень Цивільного кодексу України № 435-IV від 16.01.2003 року з усіма змінами та доповненнями застосовуються до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

До цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються то тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Судом першої інстанції розглянуто справу за нормами, що діяли на момент розгляду цієї справи, а саме: Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (надалі по тексту - ЦК УРСР) та Цивільного процесуального кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (надалі по тексту - ЦПК УРСР).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Колегією суддів встановлено, підтверджено матеріалами справи та поясненнями в судовому засіданні третьої особи ОСОБА_3 , що при розгляді справи в суді першої інстанції безпосередньо приймали участь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вказане підтверджується протоколом судового засідання від 06.05.2003 року.

ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 та яка, як зазначалось вище визнала позовні вимоги, на спірне домоволодіння в порядку спадкування вона та ОСОБА_3 не претендують, надали згоду на те, щоб за їх матір`ю ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_4 не здійснила будь-яких дій щодо оскарження рішення суду від 06.05.2003 року стосовно визнання права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що на момент ухвалення рішення 06 травня 2003 року в ньому мали право приймати участь виключно особи, які відносяться до однієї черги спадкоємців, в даному випадку спадкоємці першої черги, а саме: ОСОБА_2 (дружина померлого ОСОБА_5 ), син померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , та його донька ОСОБА_4

ОСОБА_1 , на момент ухваленні оскаржуваного рішення не відносилася до спадкоємців першої та другої черги та відповідно не мала будь-яких прав щодо участі у цій справі відповідно до діючого законодавства України, та її права в жодному разі не могли бути порушеними, так як на той час була жива мати скаржника - ОСОБА_4 .

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2003 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 березня 2021 року.

Головуючий

Судді: