Справа № 585/102/21
Номер провадження 2/585/329/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі головуючого судді В.О. Шульги, з участю секретаря Ю.В. Кириленко, розглянувши у спрощеному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ромни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Роменський завод продтоварів» з позовом про стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні та просить: 1. Стягнути з ТзОВ «Роменський завод продтоварів», , на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі 32045,43 грн., 2. Стягнути з ТзОВ «Роменський завод продтоварів» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування позову вказав, що у період з 15 серпня 2018 року по 21 жовтня 2020 року він знаходився у трудових відносинах з ТзОВ «Роменський завод продтоварів». 21.10.2020 року він був звільнений за власним бажанням. Під час його знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 37607,10 грн. 24.11.2020 року він звернувся до Управління держпраці у Сумській області, яке направило лист у Виконавчий комітет Роменської міської ради. Виконавчий комітет надіслав йому лист, де було вказано, що інспекторами праці було проведено позаплановий захід державного нагляду у ТзОВ «Роменський завод продтоварів». В ході інспекційного відвідування встановлено, що загальна сума невиплачених розрахункових коштів становить 37607,10 грн. 22.12.2020 року В день звільнення відповідач письмово не повідомив його про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Згідно розрахункових листів відповідача було нараховано до виплати: 1. 5561,67 грн. - заробітна плата за червень 2020 р. (була сплачена 18.12.2020 р.), 2. 8845,24 грн. - заробітна плата за липень 2020 р., 3. 6032,34 грн. - заробітна плата за серпень 2020 р., 4. 10621,75 грн. - заробітна плата за вересень 2020 р., 5. 6546, 10 грн. - заробітна плата за жовтень. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню - 32045,43 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 90 календарних дні, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку.

Ухвалою судді від 29 січня 2021 року провадження у справі відкрито і, на підставі п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України, яка має імперативний характер, вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання призначене на 11 годину 23 лютого 2021 року.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав. Суду пояснив, що він працював на підприємстві «Роменський завод продтоварів» і при звільненні належних йому виплат не віддали, тому він звернувся до суду. По цей день заробіток йому не виплачений. При звільненні йому були винні 37 тис. Він звернувся до Управління держпраці і на підприємство були направлені інспектори для перевірки. Після перевірки йому віддали кошти в сумі 5500 грн., а залишилося невиплачених 32 000 грн. Він звільнився 21 жовтня 2020 року. Просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення. Визначити розмір середнього заробітку він не може, так як не спеціаліст. Хто повинен рахувати цей розмір він пояснити не може.

Відповідач - ТзОВ «Роменський завод продтоварів» в судове засідання явку представника не забезпечило, заяв, клопотань не надало.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 15.08.2018 року прийнятий на роботу до ТОВ «Роменський завод продтоварів» на посаду слюсар, а 21.10.2020 року звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, Наказ № 63-К від 21.10.2020. Вказане підтверджено копією трудової книжки НОМЕР_1 .

З листа виконавчого комітету РМР Сумської області адресованого ОСОБА_1 вбачається, що інспекторами праці виконкому РМР проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) у ТзОВ «Роменський завод продтоварів». В ході інспекційного відвідування встановлено, що загальна сума невиплачених розрахункових коштів при звільненні становить 37607,10 грн. Письмова вимога про проведення розрахунку та виплату всіх належних коштів до ТзОВ «Роменський завод продтоварів» не надходила.

22.12.2020 року ОСОБА_1 направлено на адресу ТОВ «РЗП» вимогу про розрахунок.

Згідно довідки ТзОВ «Роменський завод продтоварів» від 29.01.2021 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 з 01.07.2020 р. по 21.10.2020 року складає: 32045,43 грн.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Дослідивши докази зібрані у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково, стягнувши з Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів», на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 32045,43 грн.

Що стосується стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь період затримки розрахунку то в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити, оскільки позивачем не визначено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню. У суду, виходячи з засад рівності сторін та диспозитивності судового процесу відсутні повноваження самостійно визначати розмір виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вирішення спору в цій частині шляхом зобов`язання відповідача провести виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, як просить позивач, не можливе, оскільки рішення суду має бути зрозумілим як для учасників справи так і для виконавця та інших осіб, а у випадку задоволення позовної вимоги у вказаному позивачем формулюванні, таке рішення суду буде щонайменше не зрозумілим для відповідача і для виконавця, оскільки не буде визначена конкретна суму, яка має бути стягнена з відповідача на користь позивача. Вказана невизначеність може призвести і до ситуації, коли сплачена таким чином сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, не буде влаштовувати і самого позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.43, 55, 124 Конституції України, ст.ст. 3, 10, 11, 76, 81, 89, 141, 209, 229, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.116 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні задоволити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Роменський завод продтоварів», КОД , на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі тридцять дві тисячі сорок п`ять гривень сорок три копійки (32045,43 грн.).

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення в порядку передбаченому п.15.5) Перехідних положень ЦПК України. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ В. О. Шульга