Справа № 466/6992/18 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/963/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 представника апелянта адвоката Оприск Л.Є., відповідача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 та представника відповідача і третьої особи адвоката Арутюнової Н.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2020 року, ухвалене в складі головуючої судді Луців-Шумської Н.Л., у якому ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2020 року виправлено описку, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

30.08.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Вимоги мотивувала тим, що з 06.09.2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22.09.2017року шлюб між подружжям розірвано. За час проживання в шлюбі ними за спільні кошти подружжя було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка оформлена на відповідача. Крім цього, відповідачем на підставі Договорів №060/9 та №60/9 від 10.04.2012року придбано 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Також за час шлюбу на спільні кошти було придбано гараж НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Конвейєр» за адресою: АДРЕСА_3 .

З врахуванням уточнених позовних вимог просить провести поділ майна подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 із залишенням у власності відповідача ОСОБА_2 1/2 частики квартири АДРЕСА_1 , на Ѕ частику гаража № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Конвеєр» за адресою: м. Львів, вул. Т.Шевченка, 367, із залишенням у власності відповідача ОСОБА_2 Ѕ частики гаража № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Конвеєр» за адресою: АДРЕСА_3 , та на ј частку матеріалів незавершеного будівництва квартири АДРЕСА_4 із залишенням у власності відповідача ОСОБА_2 ј частку матеріалів незавершеного будівництва квартири АДРЕСА_4 .

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину будівельних матеріалів незавершеного будівництва квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину будівельних матеріалів незавершеного будівництва квартири АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частину гаража № НОМЕР_2 б в гаражному кооперативі «Конвеєр» за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 367 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 840, 80грн. судового збору та з ОСОБА_1 в дохід держави 1681,60грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 .

Вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним з наступних підстав.

Суд дійшов помилкового висновку про те, що вказана квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та поділу між ними не підлягає.

Спірним є висновок суду про набуття ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру.

Суд залишив поза увагою те, що однієї сплати пайових внесків, як юридичного факту, недостатньо для виникнення права власності на квартиру. Для цього потрібна сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад. До юридичного складу, який спричиняє право власності у члена кооперативу входить:а) введення багатоквартирного будинку в експлуатацію; б) передача жилого приміщення члену кооперативу; в)виплата пайового внеску у повному обсязі. При цьому завершальним елементом юридичного складу є не виплата паю в повному обсязі, а державна реєстрація права власності.

Оскільки станом на 2006 рік будинок не був введений в експлуатацію, відповідно ОСОБА_6 не передано квартиру, а ордер на вселення в житлове приміщення виданий лише 11 квітня 2008 року ОСОБА_2 та його дружині ОСОБА_1 . Відповідно у ОСОБА_6 не виникло права власності на квартиру і відповідно це право власності не було зареєстроване за ним. За таких обставин, ОСОБА_6 заявою від 04.04.2006 року фактично розпорядився своїм паєнагромадженням в ЖБК №261 на користь ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_1 .

Судом в порушення п.4 ч.1 ст.265 ЦПК України не надано оцінки заяві ОСОБА_6 від 04.04.2006 року, в якій він вказав, що просить включити в члени кооперативу сина ОСОБА_2 та його дружину ОСОБА_1 .

З витягу з протоколу №48 загальних зборів членів ЖБК №261 від 11 травня 2006 року, вбачається, що в члени кооперативу включені ОСОБА_2 з дружиною.

Проте, оскільки відповідно до п.3 Примірного статуту ЖБК, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1985 року №186, число громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, повинно відповідати кількості квартир у жилому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва, до числа членів кооперативу був включений лише ОСОБА_2 , відповідно лише на нього оформлено Свідоцтво про право власності на квартиру.

Враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично отримали у дар паєнагромадження, відповідно квартира є їх спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, при поділі квартири АДРЕСА_1 , частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В решті рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Тому просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2020 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_2 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Об`єктом поділу у даній справі, з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги є квартира АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2002 року по 22 вересня 2017 року.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру від 17 червня 2008 року власником спірної квартири є ОСОБА_2 .

Вказана квартира знаходиться в будинку ЖБК № 261, членом якого був батько відповідача ОСОБА_6 , який впродовж 2003-2005 років повністю сплатив пайові внески за неї, заборгованість по сплаті внесків відсутня.

11 травня 2006 року за заявою ОСОБА_6 , його разом із сім`єю було виключено із членів ЖБК №261, а сина ОСОБА_2 включено у члени ЖБК №261, зі складом сім`ї дві особи - він та дружина, що підтверджується протоколом № 48 зборів членів ЖБК № 261 від 11 травня 2006 року.

Також судом встановлено, що після включення у члени ЖБК № 261 жодних пайових внесків за квартиру сторони у справі не сплачували, а ОСОБА_2 , як член ЖБК, проводив лише оплату членських внесків.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При цьому, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ( частина перша статті 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як було зазначено в частині першій статті 15 Закону України «Про власність», який втратив свою чинність з 20 червня 2007 року, проте був чинним на момент повного внесення пайових внесків ОСОБА_6 ), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

За приписами частини другої статті 19-1 Закону України «Про кооперацію» (в редакції чинній на час оформлення та видачі відповідачу ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на квартиру) у разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна.

Аналогічні за змістом положення містяться в частині третій статті 384 ЦК України.

Як роз`яснено у пункті 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9, що згідно із статтею 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Виходячи з цього, особа, якій відчужена членом ЖБК квартира, має переважне право на вступ до цього кооперативу, а пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

З роз`яснень наданих у пункті 6 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства.

Колегія суддів враховує те, що Закон України «Про власність» не встановлював обов`язку вчинення певних дій для набуття права власності, встановлював лише умови здійснення повної оплати пайового внеску. Положення щодо здійснення державної реєстрації права власності на майно члена кооперативу і виникнення у зв`язку з цим права власності були введені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку із запровадженням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 04 липня 2013 року № 402-VII, який набрав чинності04 серпня 2013 року. Цим Законом були внесені зміни до статті 19-1 Закону України «Про кооперацію», а саме доповнено частин у другу цієї статті реченням такого змісту: "Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону".

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки впродовж 2003-2005 років пайові внески за спірну квартиру були повністю сплачені батьком відповідача ОСОБА_6 , що не спростовано позивачкою, як і не надано доказів сплати будь-якої суми пайових внесків за неї, у період перебування у шлюбі з відповідачем зі спільних коштів подружжя, у тому числі подарованих або позичених подружжям та, зокрема, після включення ОСОБА_2 до членів ЖБК № 261, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності, відтак не підлягає поділу. Вказаного висновку не спростовує той факт, що право власності на цю квартиру оформлено на відповідача після вибуття з членів кооперативу його батька, та включення його замість нього до членів кооперативу, під час перебування у шлюбі, адже за змістом правового висновку викладено в постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16 (від якого не відступила Велика Палата Верховного Суду) «сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

Враховуючи законодавчі особливості набуття права власності на кооперативну квартиру наведені вище, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині не набуття права власності на спірну квартиру ОСОБА_6 , у тому числі про те, що будинок, у якому знаходиться ця квартира, станом на момент вибуття ОСОБА_6 з членів кооперативу не був введений в експлуатацію, оскільки з цим фактом, діюче на той час законодавство не пов`язувало момент виникнення права власності на такий об`єкт нерухомості.

Не заслуговують на уваги також доводи скарги про те, що паєнагромадження батька відповідача було передано останнім не лише сину, а подружжю у дар, у зв`язку із виходом з членів кооперативу, виходячи з того, що відповідного правочину укладено не було. Не підтверджує цього факту і рішення зборів членів ЖБК № 261 від 11 травня 2006 року.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2020 року,у якому ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2020 року виправлено описку - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 березня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.