ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7064/21 Справа № 199/9958/19 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей разом з батьком, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпрі ради, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпрі ради.

В обґрунтування свого позову вказала, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 17 вересня 2010 року до 24 червня 2019 року. Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюбні відносини між сторонами фактично припинились біля року тому назад, після того, як відповідач у присутності дітей підняв на неї руку.

На даний час вона проживає разом із дітьми в квартирі, яку орендує, за адресою: АДРЕСА_1 . Вона змушена була переїхати з дітьми до орендованого житла до вирішення питання щодо спільно набутої у шлюбі квартири, оскільки з моменту припинення шлюбних відносин, ОСОБА_1 створює жахливі психологічні умови для її проживання і проживання їх дітей. Постійно провокує скандали і конфлікти на очах у дітей. Постійно намовляє дітей проти неї, здійснює психологічний тиск на них. Таку поведінку він демонструє тільки тоді, коли вона знаходиться дома, свідомо створюючи для неї негативний образ у сприйнятті малолітніх дітей.

Після розлучення ОСОБА_1 почав розмови з дітьми про те, що їх необхідно розділити, що син має жити з позивачем, а донька повинна залишитись жити з батьком. Такий психологічний тиск на дітей здійснюється ним постійно. Донька - ОСОБА_5 через це перебуває у тяжкому психологічному стані.

ОСОБА_2 вважає, що в інтересах дітей, діти повинні проживати саме з нею. Вона має постійне місце роботи і достатній заробіток. ЇЇ робочий графік дозволяє мати час відводити дітей до школи, займатися із ними вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про них. Має можливість в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, забезпечити гармонійний розвиток їх особистості в сфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Вона веде активний спортивний спосіб життя, постійно приймає участь у змаганнях та марафонах. Діти завжди супроводжують її на змаганнях. Таким чином, позивач наголошує на тому, що проживання дітей разом з нею відповідає їх інтересам. Між нею і дітьми існує сильний природній беззаперечний зв`язок. Разом з тим, вона не чинить відповідачу жодних перешкод для його спілкування із сином і донькою і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб діти через розлучення не були позбавлені піклування батька.

Враховуючи зазначене, позивачка просила суд визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею (а.с.1-3, т.1).

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей разом з батьком, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпрі ради.

В обґрунтування свого зустрічного позову вказав, що сімейно-шлюбні стосунки сторони підтримували до вересня 2018 року. Починаючи з 2018 року ОСОБА_2 стала жити власним життям, в якому не було місця не тільки ОСОБА_1 , але й їх малолітнім дітям. Вільний від роботи час ОСОБА_2 проводила на власний розсуд, не враховуючи інтересів дітей, а саме: за для участі у громадських зборах, корпоративних вечорах, залишала дітей за будь-яких обставин, не зважаючи на хворобу доньки та відсутність вдома позивача за зустрічним позовом у пізній час доби. Вихованням дітей, їх потребами та інтересами взагалі не цікавилася.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до Управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради із відповідними заявами про притягнення до відповідальності ОСОБА_2 за систематичне невиконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання малолітніх дітей, влаштування безпечних умов життя та піклування про них.

Проте ОСОБА_2 , незважаючи на численні попередження про недопустимість порушень прав малолітніх дітей щодо створення безпечних умов проживання та сприятливої здорової психологічної атмосфери в родині, систематично ухилялася від виконання батьківських обов`язків, а саме: залишала дітей одних вдома на тривалий час, не забирала їх зі школи (групи подовженого дня) та залишала їх самих на вихідних днях, які проводила на власний розсуд без врахування інтересів дітей. Непоодинокими були випадки, коли ОСОБА_2 під приводом необхідності догляду за дітьми відпрошувалася з роботи, тоді як діти фактично знаходилися з бабусею та дідусем, або з самим ОСОБА_1 . Незважаючи на негативне ставлення ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , на невиконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо спільних малолітніх дітей, позивач за зустрічним позовом наголошував на тому, що виховував дітей в дусі поваги та любові до їх матері. Всі обвинувачення в психологічному насиллі надумані та безпідставні.

На даний час діти по декілька днів проживають як з ним за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_2 , так і з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

З 22.08.2001 року по теперішній час ОСОБА_1 постійно працює на ПрАТ «Комбінат «Придніпровський» машиністом аміачних холодильних установок, де характеризується позитивно. На обліку у лікарів психіатра та нарколога ніколи не перебував та не перебуває. Постійно бере дієву участь у житті дітей, їх утриманні, вихованні, створенні умов розвитку, а саме: влаштовує дітей у різноманітні гуртки (спортивні, танцювальні) та створює умови для їх відвідування, відвідує навчальний заклад, лікаря-педіатра за потреби, піклується про стан здоров`я дітей, організовує та проводить відпочинок як що тижня, так і під час канікул.

Враховуючи зазначене, позивач за зустрічним позовом просив суд визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним (а.с.47-54, т.1).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю задоволено.

Визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю, ОСОБА_2 .

У зустрічному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей разом з батьком,- відмовлено.

Вирішено питання щодо судового збору (а.с.52-54, т.2).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Також, апелянт зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 вересня 2010 року, Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстровано шлюб сторін по справі, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2019 року.

Від спільного подружнього життя сторони мають дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На даний час діти по декілька днів проживають як з ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_2 , так і з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони по справі працюють, тобто мають самостійний заробіток, позитивно характеризуються як за місцем роботи, так і за місцем проживання, мають житло.

Згідно характеристик з навчальних закладів, де навчаються діти, а також пояснень педагогів дітей, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , батьки належним чином займаються вихованням дітей, беруть активну участь у навчальному процесі, при цьому діти перебувають у психологічній напрузі через взаємовідносини батьків.

Згідно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 30 вересня 2020 року № 4/4-507 комісія не прийшла до єдиного висновку щодо місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належним чином доведено існування підстав для задоволення його вимог.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із частиною 4 статті 150 СК України батьки зобов`язані поважати дитину.

Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Частинами 1, 2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Стаття 171 СК передбачає, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана під час вирішення між батьками спору щодо її виховання, місця проживання тощо. Суд, вислухавши думку дитини, повинен дати їй належну оцінку, правильно оцінити емоційний стан дитини та констатувати відсутність жодних сумнівів розуміння дитиною ситуації та всіх обставин справи.

У судовому засіданні малолітні ОСОБА_11 та ОСОБА_5 пояснили, що хочуть проживати разом з батьками почергово, як існує зараз, а саме будні з мамою, а вихідні з татом .

Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову 17 жовтня 2018 року, якою відступлено від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. В постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

З огляду на вищевикладене, враховуючи добросовісне виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з матір`ю, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток, суд першої інстанції, в контексті першочергового урахування інтересів дітей, дійшов до вірного висновку про обґрунтованість вимог та визначення місця проживання дітей разом з їх матір`ю та про доцільність відмови в задоволені зустрічних вимог про визначення місяця проживання дітей разом з батьком.

При цьому, визначення місця проживання дітей разом із матір`ю не позбавляє права ОСОБА_1 спілкуватися з дітьми та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дітей з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дітьми, прояву турботи відносно них та участі у їх вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: