Номер провадження 22-ц/812/1742/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

13 вересня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ухвалу, яка постановлена Центральним районним судом міста Миколаєва 24 травня 2021 року під головуванням судді Черенкової Н.П., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайм Кепітал», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна», Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про захист прав споживачів, визнання недійсним договору та захист персональних даних,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайм Кепітал» (далі ТОВ «Лайм Кепітал»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» (далі ПрАТ «ВФ Україна»), Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк»), про захист прав споживачів, визнання недійсними договорів та захист персональних даних, в якому просила:

визнати дії відповідачів ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Лайм Кепітал» вчиненими із застосуванням нечесної підприємницької практики та такими, що порушують права споживача;

визнати договір №706471197, укладений 23 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» недійсним;

визнати договір №ЛЛ-00324233, укладений 24 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лайм Кепітал» недійсним;

зобов`язати ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «Лайм Кепітал» видалити всі персональні дані позивача з електронних баз, серверів, припинити їх збір, обробку, систематизацію, накопичення, зберігання, уточнення (оновлення та зміну), використання, розповсюдження, передачу, знеособлення тощо у зв`язку з відсутністю згоди на такі дії.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року вищевказані позовні вимоги роз`єднано. Виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

Наступною ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Лайм Кепітал», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ПрАТ «ВФ Україна», АТ КБ «ПриватБанк», про захист прав споживачів, визнання недійсним договору та захист персональних даних передано на розгляд до Центрального районного суду міста Миколаєва.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 травня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без руху, а позивачу надано строк для подання позовної заяви у новій редакції з наданням відповідних документів та сплати судового збору у загальному розмірі 3 632 грн.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що ухвала районного суду в частині визначення розміру судового збору є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, просила її скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що районним судом не враховано, що позивач звернулась до суду із позовом про захист прав споживачів, а позивачі у вказаній категорій справ звільнені від сплати судового збору. При цьому, визначаючи розмір судового збору суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позовні вимоги до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виділені в самостійне провадження ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року та не є предметом розгляду в даній справі.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

З матеріалів справи убачається, що позивач у вересні 2020 року звернулася до суду з позовом до ТОВ «Лайм Кепітел» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та захист персональних даних, в якому зазначила, що звільнена від сплати судового збору на підставі положень Закону України «Про захист прав споживачів». Зі змісту позовної заяви слідує, що спір виник між ОСОБА_1 та ТОВ «Лайм Кепітал» з приводу кредитних зобов`язань, які виникли на підставі договору №ЛЛ-00324233 від 24 лютого 2020 року.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчій кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами на підставі надання позивачу споживчого кредиту регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Системне тлумачення норм ст.5 Закону України «Про судовий збір» та ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб як споживачі серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені. Оскільки така пільга встановлена спеціальною нормою (ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»), що закріплена в законі, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок зроблений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №761/24881/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі №761/24672/15-ц (провадження №14-197цс18) вказано, що «у статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Разом з тим у ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Системний і комплексний аналіз зазначених норм дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як «споживачі, які звернулися з позовними вимогами про захист порушених справ», у переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору, установленому в ст.5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а саме Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ч.ч.3 та 4 ст.177 ЦПК України до позовної заяви мають бути доданими документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або заява позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору та документи, що підтверджують ці підстави.

В позовній заяві позивач виклала обставини, які, як на її думку, підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, з позовної заяви слідує, що спір, який ініціювала позивач, безпосередньо пов`язаний з порушенням прав споживача, оскільки останньою заявлені вимоги про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору недійсним, з посиланням на положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Тому суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про залишення позову ОСОБА_1 без руху в частині необхідності сплати судового збору за подання позовної заяви, на зазначене вище уваги не звернув, а відтак висновок суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху з підстав несплати судового збору із зобов`язанням позивача сплатити судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 3 632 грн. є помилковим.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу в частині визначення розміру судового збору з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставою для її скасування в оскаржуваній частині з поверненням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 травня 2021 року в оскаржуваній частині скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 17 вересня 2021 року