ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 лютого 2021 року

м.Харків

справа № 642/144/18

провадження № 22-ц/818/1710/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» виробничий підрозділ «Харківська дирекція залізничних перевезень»

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» виробничий підрозділ «Харківська дирекція залізничних перевезень» про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та додаткових витрат у зв`язку з каліцтвом за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2018 року, постановлене під головуванням судді Бондаренка В.В., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» виробничий підрозділ «Харківська дирекція залізничних перевезень» про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та додаткових витрат у зв`язку з каліцтвом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразово суму компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку у розмірі 58 756,96 грн. та одноразово суму компенсації за несвоєчасну виплату допомоги по догляду у розмірі 43 741,36 грн. Стягнуто ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 440 грн.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 19 квітня 2018 року стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1 024,98 грн.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що відсутні підстави для задоволення позову; застосування норм трудового законодавства є неправильним, оскільки відшкодування шкоди джерелом підвищеної небезпеки регулюється нормами глави 82 ЦК України. Крім того, безпідставним є стягнення витрат на правову допомогу, оскільки позивач мав право отримати від держави безоплатну вторинну правову допомогу.

Представник ОСОБА_1 адвокат Клубань Марія Володимирівна надала відзив на апеляційну скаргу, просила залишити без змін рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2018 року, а апеляційну скаргу відповідача просила залишити без задоволення.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» задоволено, рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 03 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року скасовано постанову Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2018 року та справу передано на новий апеляційний розгляд. Зазначено, що під час апеляційного перегляду справи за вищевказаним позовом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер позивач ОСОБА_1 ; проте суд апеляційної інстанції не вирішив питання про залучення до участі у справі членів сім`ї або спадкоємців позивача.

У листопаді 2019 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» подало до суду клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача, з урахуванням того, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» задоволено, рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 03 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року постанову Харківського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Зазначено, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва. При цьому слід врахувати вимоги ст. 377 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367, ст. 417 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду слід скасувати, а провадження у справі закрити, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Судом встановлено, що у січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» виробничий підрозділ «Харківська дирекція залізничних перевезень» про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та додаткових витрат у зв`язку з каліцтвом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразово суму компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку у розмірі 58 756,96 грн. та одноразово суму компенсації за несвоєчасну виплату допомоги по догляду у розмірі 43 741,36 грн. Стягнуто ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 440 грн.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 19 квітня 2018 року стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1 024,98 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер.

13 червня 2018 року представником позивача подана заява про залучення до участі у справі ОСОБА_2 у якості правонаступника ОСОБА_1 у справі за вказаним позовом, оскільки позивач помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до п.7 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно ч.1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 377 ЦПК України передбачено, що якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2018 року не відповідає вимогам закону, з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразово суми компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку у розмірі 58 756,96 грн. та одноразово суми компенсації за несвоєчасну виплату допомоги по догляду у розмірі 43 741,36 грн., оскільки рішенням суду від 19.11.2003 року було встановлено обов`язок ПАТ «Українська залізниця» виплачувати позивачу втрачений заробіток і допомогу по догляду, а несвоєчасне виконання вказаного обов`язку тягне за собою виплату компенсації як за несвоєчасний розрахунок роботодавця із працівником. При цьому суд керувався нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159 (надалі Порядок № 159 від 21.02.2001 року), Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплат, затвердженим постановою КМУ від 20.12.1997 року № 1427.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

З матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_1 з 1984 року по 1992 рік працював слюсарем по ремонту, відновленню та огляду підземних водостоків у СТГО «Південна залізниця». 10 червня 1992 року, по закінченню робочої зміни, по дорозі до дому, він отримав травму від джерела підвищеної небезпеки, в результаті чого втратив професійну працездатність на 80%.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 листопад 2003 року на користь позивача в рахунок відшкодування шкоди було стягнуто одноразово втрачений заробіток у розмірі 435,16 грн., на постійний сторонній догляд 1049,32 грн., на побутове обслуговування 524,66 грн., а всього 2009,14 грн. Стягнуто безстроково на користь ОСОБА_1 зі СТГО «Південна залізниця» щомісячно з 1 серпня 2003 року шкоду - в частині втрати заробітку в розмірі 29,32 грн., на постійний сторонній догляд у розмірі 92,50 грн., на побутове обслуговування 46,25 грн. Зобов`язано відповідача проводити відповідний перерахунок стягнутих коштів у відповідності до чинного законодавства. При ухваленні рішення судом була врахована вина позивача - 50% в спричиненні шкоди та втрата професійної працездатності в розмірі 80% (а.с.17- 18 т.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 червня 2005 року (а.с. 28 29 т.1) встановлено: «…. що згідно ст. ст. 1166, 1187, 1195 ЦК України, введеного в дію з 1 січня 2004 року, відповідач зобов`язаний відшкодовувати позивачу шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки, без врахування призначеної у зв`язку з ушкодженням здоров`я пенсії. Таким чином, починаючи з 1 січня 2004 року позивачу повинен виплачуватися втрачений заробіток виходячи з його середньомісячного заробітку 469,02 грн., ступеню втрати професійної праце спроможності 80% за наявності його вини 50% без урахування пенсії, що складає 187,61 грн. (469,02 грн. х 80% х 50% = 187,61 грн.).

Як на підставу позовних вимог, у січні 2018 року, ОСОБА_1 посилався на те, що на підставі рішень Апеляційного суду Харківської області від 19 листопада 2003 року по справі № 22-а-3279/2003 року та Ленінського районного суду м. Харкова від 10 червня 2005 року, а також на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 травня 2017 року зі Статутного територіально-галузевого об`єднання «Південна залізниця» на його користь було стягнуто грошові кошти в якості відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що спричинило каліцтво, зобов`язано СТГО «Південна залізниця» проводити відповідний перерахунок стягнутих коштів у відповідності до чинного законодавства. Проте зазначені рішення суду було виконано відповідачем у червні 2017 року. Посилаючись на те, що порушення термінів виплати належних йому сум призвели до втрати частини доходу, ОСОБА_1 вважав, що стягнуті за рішеннями суду кошти підлягають коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (надалі Порядок). У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» виробничий підрозділ «Харківська дирекція залізничних перевезень» (надалі ПАТ «Українська залізниця») на його користь одноразово суму компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку в розмірі 58756 грн. 96 коп., одноразово суму компенсації за несвоєчасну виплату допомоги по догляду в розмірі 43741 грн. 36 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5440 грн.

Статтею 1208 ЦК України передбачено, що розмір відшкодування шкоди, спричиненої каліцтвом, підлягає індексації у зв`язку із підвищенням вартості життя.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України, у випадку відсутності Закону, що регулює спірні правовідносини, суд застосовує Закон, що регулює подібні за змістом відносини.

З 01 квітня 2001 року введено в дію Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», статтею 29 якого встановлено, що перерахування сум щомісячних страхових виплат (втраченого заробітку, встановленого при визначенні ступеня втрати професійної працеспроможності у потерпілого) провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року. Інший порядок перерахунку законодавством не встановлено».

З ухвалених судових рішень за позовом ОСОБА_1 до СТГО «Південна залізниця» убачається, що кошти на користь позивача стягуються у якості відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, а не як заробітна плата та інше грошове забезпечення роботодавця працівникові.

Отримана ОСОБА_1 травма не визнана нещасним випадком на виробництві. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.06.2005 року Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" і Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені постановою КМУ від 23.06.1993 р. № 472, застосовані за аналогією закону для встановлення порядку перерахунку належних до виплати сум.

Зазначене не може бути підставою для зміни правової природи стягуваних на користь ОСОБА_1 сум.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Порядок № 159 від 21.02.2001 року і просив стягнути на його користь компенсацію за несвоєчасну виплату втраченого заробітку і допомогу по догляду.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми трудового законодавства, що регулюють порядок компенсації громадянам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати з боку роботодавця. Тоді як попередніми рішеннями суду за позовом ОСОБА_1 застосовані саме вимоги ст. ст. 1195, 1208 ЦК України.

Таким чином суд першої інстанції не врахував, що стягнення з ПАТ «Українська залізниця» здійснюється як з юридичної особи, що завдала шкоди каліцтвом фізичній особі, а не як з роботодавця, що відшкодовує шкоду завдану каліцтвом фізичній особі в результаті нещасного випадку на виробництві.

Вимог про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» індексації грошових доходів на підставі Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ № 1078 від 17 липня 2003 року (надалі Порядок № 1078 від 17 липня 2003 року), ОСОБА_1 не заявляв та відповідних розрахунків не надавав.

Порядком № 1078 від 17 липня 2003 року передбачена індексація суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, що здійснюється у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення, і визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

До спірних правовідносин застосований закон, який не підлягає застосуванню.

Колегія суддів вважає, що рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2018 року не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню.

При цьому встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_1 помер.

13 червня 2018 року представником позивача подана заява про залучення до участі у справі ОСОБА_2 у якості правонаступника ОСОБА_1 у справі за вказаним позовом, оскільки позивач помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Поряд з цим, відповідно до ч. 1ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

На момент смерті позивача рішення суду першої інстанції, яким було задоволено позов ОСОБА_1 , не набрало законної сили, оскільки справа перебувала на апеляційному перегляді.

Тобто на момент смерті спадкодавця були відсутні правові підстави (судові рішення, інші документи), на підставі яких позивачу належали певні виплати.

Крім того, предметом позовних вимог є стягнення коштів у якості відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, у відповідності до вимог Цивільного Кодексу України, а не як страхове відшкодування внаслідок нещасного випадку на виробництві за правилами трудового законодавства.

Таким чином спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно з п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. ст. 255 та 257 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва, рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 369, 377, 381, 382, 383, 384, 417 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2018 року скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» виробничий підрозділ «Харківська дирекція залізничних перевезень» про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та додаткових витрат у зв`язку з каліцтвом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук