печерський районний суд міста києва
Справа № 757/2408/21-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Винник С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві заяву про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс», приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу Хмельницької області Терлеєв Іван Миколайович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

18 січня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою судді від 22 січня 2021 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному порядку з викликом сторін та третіх осіб у справі.

05 лютого 2021 року до суду надійшла заява про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні, яка ухвалою суду від 08 лютого 2021 року залишена без задоволення.

24 лютого 2021 року від представника позивача повторно до суду надійшла заява про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні, у якій він також, посилаючись на постанову про відкриття виконавчого провадження від 30 грудня 2020 року, постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 30 грудня 2020 року та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 30 грудня 2020 року, вказує на те, що відповідачем вчинено дії, спрямовані на реальне примусове стягнення грошових коштів за виконавчим написом нотаріуса, правомірність якого оскаржується у судовому порядку.

У відповідності до положень частини першої ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Як вбачається спір у сторін виник у зв`язку із тим, що приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С. видав ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» виконавчий напис, зареєстрований за № 54032, який позивач просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню.

Судом встановлено, що на підставі виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Хмельницької області Терлеєвим І. М. відкрито виконавче провадження № 64018995 про стягнення коштів.

Згідно з приписами частини другої статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 6 частини першої ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такі висновки також сформовані колегією суддів Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (6-846цс16).

На підтвердження фактичних обставин доказів, якими обґрунтовується заява про вжиття заходів забезпечення позову, наприклад, постанова про звернення стягнення у межах виконавчого провадження № 64018995 на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, а саме на доходи, які боржник отримує, стороною позивача разом з вказаною заявою не додано. Також таких доказів не було направлено із позовною заявою.

Частина перша статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

У відповідності до частини першої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження», основна винагорода приватного виконавця, або виконавчий збір, стягнутий з боржника у порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, авансовий внесок стягувача, стягнуті з боржника кошти на витрати виконавчого провадження, є коштами виконавчого провадження.

Відповідно до частини другої статті 42 вказаного Закону України, витратами виконавчого провадження є витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, перелік яких та розміри визначено Видами та розміри витрат виконавчого провадження, затвердженими наказом Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2830/5, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1300/29430.

Таким чином, слід прийти до висновку, що видача приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про стягнення з боржника основної винагороди та постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження не є діями спрямованими на реальне примусове стягнення або про вжиття заходів примусового виконання, передбачених статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки є коштами виконавчого провадження, у тому числі пов`язаними з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, стороною заявника не надано суду доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Саме лише посилання в заяві на те, що виконання рішення може бути утрудненим не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 149-150, 153, 154, 157, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги на ухвали суду щодо забезпечення позову до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються копії матеріалів, необхідних для розгляду скарги, їх подання не перешкоджає продовженню розгляду справи цим судом.

Суддя І. В. Литвинова