провадження № 22-ц/824/3586/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Дніпровський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, про виключення запису про батьківство з актового запису про народження дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила виключити з актового запису № 1665 від 26 червня 2013 року, вчиненого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, громадянина України, відомості про батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Чернігів, громадянина України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 березня 2007 року між сторонами було зареєстровано шлюб. У період перебування у шлюбі народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі позивач з різних причин не повідомляла відповідача про те, що він не являється біологічним батьком дитини. ОСОБА_1 , який не є біологічним батьком дитини, подав позов до суду про визначення місця проживання дитини з батьком, що змусило ОСОБА_3 подати позов про виключення запису про батьківство, з метою захисту прав дитини на отримання достовірних відомостей.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що впродовж усього життя дитини він вважав себе батьком дитини, піклувався про нього, дбав про благополуччя сина, належним чином виконував свої батьківські обов`язки. Позивачу було відомо про походження дитини від іншого чоловіка ще на час народження дитини. Позовна давність спливла 26 червня 2014 року. Інший чоловік, який зі слів позивача знав про своє батьківство, жодного позову щодо цього питання не заявляв. Своїми діями позивач лише позбавляє дитину батька, який може зробити значний внесок у розвиток дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що відповідач не заявляє чітко, що він є біологічним батьком дитини, а лише шукає якісь причини для не вирішення питання про своє батьківство. Позивач достовірно встановила, що відповідає не є батьком дитини тільки з моменту отримання висновку експертизи, тому строк позовної давності фактично не пропущено.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що з 30 березня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2017 року (а.с.5).

Згідно свідоцтва про народження, виданого 26 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Києві, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження внесено запис за № 1665. У свідоцтві про народження дитини батьком записано - ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_3 (а.с.6).

Згідно висновку генотипоскопічного дослідження № 27369 від 25 серпня 2020 року, складеного спеціалістом-генетиком Туровою Л.О., встановлено: «біологічне батьківство учасника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно учасника ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках проведеного дослідження, виключається. Ймовірність батьківства складає 0%». (а.с.194-209).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 7, 134, 136, 138 СК України.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Відповідно до вимог ст. 138 СК України жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство.

Посилаючись у позовній заяві на ч. 1 ст. 138 СК України, ОСОБА_3 не звернула увагу на положення ч. 2 зазначеної статті. Позивач лише послалася на те, що батьком дитини є інша особа, яка буде згодна вирішувати питання про своє батьківство. Разом з тим, з моменту пред`явлення позову, а саме з 19 вересня 2018 року та станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення 02 жовтня 2020 року пройшло більше двох років. Будь-які докази про те, що інша особа подала заяву про своє батьківство відносно ОСОБА_4 суду надані не були.

Вказана обставина у силу вимог ст. 138 СК України виключає можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що позивачем пропущено річний строк, визначений ч. 3 ст. 138 СК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 138 СК України до вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини.

У даній справі позовні вимоги про виключення запису про батьківство з актового запису про народження дитини не підлягають задоволенню у зв`язку з відсутністю заяви іншої особи про своє батьківство, тобто, фактично, відсутні підстави для задоволення позову по суті.

Відтак, підстав для застосування позовної давності немає, оскільки давність може бути застосована виключно у разі, коли вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з прийняттям постанови по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 057 грн. 20 коп. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2020 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Дніпровський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, про виключення запису про батьківство з актового запису про народження дитини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , проживаючої по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 1 057 (одна тисяча п`ятдесят сім) гривень, 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 04 березня 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.