Постанова

Іменем України

23 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 362/3890/19

провадження № 61-12420св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Пясецька Любов Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2021 року під головуванням судді Марчука О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Болотова Є. В., Кулікової С. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Пясецька Любов Миколаївна, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила встановити факт її проживання разом із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 17 листопада 2000 року по 23 березня 2002 року та визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку.

Позов обґрунтовувала тим, що в період часу від 17 листопада 2000 року до 23 березня 2002 року вона проживала однією сім`єю, як чоловік та жінка, разом з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу.

Вважала, що набутий ними за час спільного проживання будинок АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Васильківський міськрайонний суд Київської області рішенням від 23 червня 2021 року позов задовольнив частково.

Встановив факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу від 17 листопада 2000 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 . В задоволенні решти позовних вимог відмовив. Здійснив розподіл судових витрат.

Місцевий суд дійшов висновку про існування факту проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 17 листопада 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги про визнання права власності на частину спірного домоволодіння після померлого ОСОБА_3 , місцевий суд вважав безпідставними і такими, що заявлені передчасно. Вказував, що надалі, у зв`язку із встановленням факту проживання позивача і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивач має право звернутися до нотаріуса з метою отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом на дане нерухоме майно; при цьому нотаріус має врахувати усі обставини щодо переходу спадкових прав та обсягу спадкового майна.

Київський апеляційний суд постановою від 23 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2021 року в частині задоволених позовних вимог скасував і в цій частині ухвалив нове судове рішення про відмову в позові. Вирішив питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції вказував, що на час виникнення спірних правовідносин діяв КпШС України, нормами якого не передбачалося можливості набуття у спільну власність майна жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, а виникнення такого права стало можливим лише від 01 січня 2004 року, коли набрав чинності СК України.

В іншій частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2021 року в апеляційному порядку не оскаржувалась та Київським апеляційний судом не преглядалось.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У поданій касаційній скарзі заявник посилається на те, що апеляційний суд не звернув уваги на ту обставину, що факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період часу з 17 листопада 2000 року по 23 березня 2002 року нею доведено належними доказами.

Вказує, що висновки апеляційного суду суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у справах: № НОМЕР_2/754/17, № 641/7033/18, № 303/2865/17 та № 546/912/16-ц.

Посилається також на те, що апеляційний суд не скасував рішення місцевого суду повністю, а тому у випадку відмови у задоволенні касаційної скарги заявник буде позбавлена права повторного звернення до суду із вимогами про визнання права власності.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Кукуть В. Й. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, подану ОСОБА_1 в якому у задоволенні касаційної скарги просив відмовити, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

Вказує, що суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, адже встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період часу до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Васильківського міськрайонного суду Київської області.

16 серпня 2021 року цивільна справа № 362/3890/19 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З копії садової книжки на ім`я ОСОБА_3 , яку було видано 06 травня 1997 року, встановлено, що протоколом від 06 травня 1997 року № 2 ОСОБА_3 було прийнято в члени Садового товариства «Олімп», земельна ділянка № НОМЕР_1 , лінія № 11 , площею 0,12 га (а. с. 34).

З копії садової книжки на ім`я ОСОБА_4 , яку було видано 06 травня 1997 року, встановлено, що протоколами від 05 червня 1997 року № 3 і від 11 травня 1998 року № 3 ОСОБА_1 було прийнято в члени Садового товариства «Олімп», земельна ділянка № (НОМЕР_2 потім анульовано) НОМЕР_3, лінія № 11 площею 0,12 га та наявні відмітки про сплату членських внесків за 1997, 1998, 1999 і 2000 роки (а. с. 67 - 68).

На підставі рішення виконкому Глевахівської селищної ради № 70 від 26 квітня 2001 року, ОСОБА_3 було видано свідоцтво від 06 травня 2001 року про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 35).

Відповідно до відомостей будинкової книги за вказаною адресою з 15 травня 2001 року були зареєстровані ОСОБА_3 і ОСОБА_5 (а. с. 36 - 39).

Факт реєстрації позивача за вказаною адресою з 15 травня 2001 року також підтверджується даними у відбитку штампу місця реєстрації в її паспорті громадянина України (а. с. 46).

З відомостей трудової книжки позивача встановлено, що з 23 травня 1996 року по 29 жовтня 2001 року вона працювала в Місіонерському товаристві «Милосердя», а з 01 листопада 2001 року до 13 грудня 2003 року - на посаді директора ПП «Сплав-масма» (а. с. 40 - 41).

Також, за відомостями трудової книжки ОСОБА_3 , встановлено, що з 20 листопада 1996 року по 15 вересня 1999 року він обіймав посаду президента Місіонерського товариства «Милосердя», а з 16 вересня 1999 року до 12 листопада 2002 року - на посаді Президента «Місії на Святій Землі» (а. с. 42 - 44).

Місцевий суд встановив, що матеріали справи містять додані до позову копії фіскальних чеків, видаткових накладних, товарних чеків та інших документів фінансового характеру щодо придбання будівельних матеріалів, які підтверджують обставини здійснення будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 19 квітня 2018 року (а. с. 46).

Свідок ОСОБА_6 , допитаний під час розгляду справи пояснив суду, що з 2000 року він був знайомий із ОСОБА_3 , а із позивачем - з 2002 року; пояснив, що позивач і ОСОБА_3 були чоловіком і дружиною та будували разом будинок; також, повідомив суду, що ОСОБА_3 був директором підприємства, а позивач його заступником.

Допитаний під час розгляду справи в якості свідка ОСОБА_7 пояснив суду, що він є сусідом позивача і ОСОБА_3 по садовому товариству; із ОСОБА_3 він був знайомий з 2001 року; повідомив суду, що позивач приймала участь в будівництві будинку. При цьому, зазначив, що між позивачем і ОСОБА_3 були сімейні відносини, до смерті останнього вони проживали у будинку АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_8 під час розгляду справи пояснив суду, що він товаришував із позивачем і ОСОБА_3 та по декілька місяців проживав разом із ними в їх будинку . Позивача він знає з 2000 року, а раніше - у 1999 році він познайомився із ОСОБА_3 . Будинок будували позивач і ОСОБА_3 разом, вони їздили і придбавали будівельні матеріали. У позивача була власна туристична фірма. Йому не відомо за чиї кошти будувався будинок. Повідомив суду, що в травні 2002 року у позивача і ОСОБА_3 було весілля, що стало для нього несподіванкою, оскільки він вважав їх чоловіком і дружиною та не знав про те, що вони не перебували у шлюбі.

ОСОБА_9 , допитаний в якості свідка, повідомив суду, що він познайомився із позивачем і ОСОБА_3 в 1995 році в Криму та сприйняв їх як чоловіка і дружину. Потім він приїздив до них у гості до Києва та здивувався, коли дізнався, що вони не одружені; також, підтвердив суду обставини щодо наявності у позивача власної туристичної агенції. Про обставини будівництва будинку АДРЕСА_1 , свідку нічого не відомо.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Колегія суддів, переглядаючи судові рішення в частині встановлення судами факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу у період з 17 листопада 2000 року по 23 березня 2002 року погоджується із висновками апеляційного суду, виходячи із такого.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-III (далі - СК України), цей Кодекс набрав чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17 (провадження № 61-43499св18), від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19 (провадження № 61-19041св19), від 13 листопада 2019 року у справі № 638/20216/16-ц (провадження № 61-713св19).

Таким чином висновок апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу від 17 листопада 2000 року до 23 березня 2002 року правильний.

Вищенаведеним спростовується довід касаційної скарги про те, що апеляційний суд не звернув уваги на ту обставину, що факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період часу з 17 листопада 2000 року по 23 березня 2002 року позивачем доведено належними доказами.

У постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17 викладено правовий висновок про те, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Такий же висновок викладено і у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 641/7033/18 в якій було ухвалено рішення про встановлень факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 24 листопада 2007 року. У задоволенні вимог про встановлення вказаного факту з жовтня 2002 року до 01 січня 2004 року відмовлено.

Аналогічні висновки було викладено у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17 та у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції вказаним висновкам Верховного Суду не суперечить.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд помилково не скасував рішення місцевого суду повністю, а тому у випадку відмови у задоволенні її касаційної скарги вона позбавлена права повторного звернення до суду із вимогами про визнання права власності колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду зверталась ОСОБА_2 , яка просила скасувати рішення місцевого суду саме в частині задоволених позовних вимог.

Із апеляційною скаргою ОСОБА_1 не зверталась, проте реалізувала своє право на подачу відзиву на апеляційну скаргу, в якому просила рішення місцевого суду залишити без змін.

Оскільки рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності не було предметом апеляційного перегляду, у вказаній частині воно в касаційному порядку не переглядається.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції, якою скасовано рішення місцевого суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів апеляційного суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров