Головуючий у І інстанції Вовк С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Нові Комунікації» про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові Комунікації» про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, у якому посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телеканалу ZIK , що належить ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові Комунікації» в телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_3» ОСОБА_2 поширив інформацію про позивача, яка є негативною за своїм змістом, недостовірною, нічим не підтвердженою, не відповідає дійсності та порушує немайнові права, принижує честь, гідність, ділову репутацію.

Інформація про позивача, поширена ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ютюб каналі (youtube), ІНФОРМАЦІЯ_5, сформульована ОСОБА_2 способом категоричного висловлювання, у формі існування конкретних обставин (фактів), при цьому за формою вираження вищезазначеної інформації указане повідомлення не містить критики або оцінки дій, виражено без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), нічим не підтверджених. Тобто, така інформація, в розумінні Закону України «Про інформацію» та інших міжнародних документів є недостовірною та неправдивою інформацією, що порушує немайнові права позивача. Інформація має негативний характер, оскільки повідомляє широкому колу осіб про порушення позивачем вимог чинного законодавства України та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо, та є такою, що порушує немайнові права позивача.

У своїх уточненнях до позову позивач ОСОБА_1 зазначала, що заяви ОСОБА_2 в ефірі телеканалу ZIK були, в тому числі, спрямовані на дискредитацію її професійної діяльності на посаді в.о. міністра. Позивач вважає, що частково заяви ОСОБА_2 мали негативний вплив на її професійну діяльність, знизили шанси на призначення міністром охорони здоров`я новим складом Верховної Ради України, провокували численних агресивних користувачів соціальних мереж та ботів залишати негативні коментарі на сторінці ОСОБА_1 в мережі Facebook. Здобуття медичної освіти є довготривалим, дорогим і трудомістким процесом і в Україні, і в США, де навчалася позивач. І люди, які отримали медичну освіту, пишаються цим фактом, тому що вклали в цю освіту багато праці. Те ж саме стосується і позивача. Санітар - це молодший медичний працівник, що виконує допоміжні функції в медичній практиці. Функції санітара є важливими і особи, які їх виконують,заслуговують на ту ж глибоку повагу та вдячність,що і решта медичного персоналу. Проте ця робота не вимагає медичної освіти. І для людини, що витратила багато років свого життя на отримання освіти та побудову кар`єри в своїй професії,твердження про те, що вона санітарка, є образливим. Вказані у публікації факти та твердження порушують її особисті немайнові права, оскільки вони є недостовірними, носять відкрито негативний характер, створюють негативне враження в очах громадськості про неї та про її професійну діяльність, паплюжать її ділову репутацію та поширені серед невизначеного кола осіб.

Враховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд визнати інформацію:

«Ви не до кінця точно охарактеризували пані ОСОБА_1 , ви забули сказати що у неї немає диплому про вищу освіту, вона парамедик, працювала санітаркою»;

«Призначення ОСОБА_1 на посаду виконуючої обов`язки вже було незаконно»;

«Незаконно виконуючи свої обов`язки ОСОБА_1 , було виведено в спеціальний медичний фонд біля 100 млрд. гривень, вона вивела це все в спеціальний фонд... Порушивши Конституцію України, статтю сорок дев`яту»,

поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_3» в ефірі телеканалу ZIK та розміщену за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 та на Youtube-каналі за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 недостовірною, такою, що шкодить честі, гідності та діловій репутації позивачки та є наклепом та образою.

Також просила зобов`язати ОСОБА_2 протягом 10 календарних днів з дня набрання судовим рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ним ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телеканалу ZIK в телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_3 »: «Ви не до кінця точно охарактеризували пані ОСОБА_1 , ви забули сказати що у неї немає диплому про вищу освіту, вона парамедик, працювала санітаркою»;«Призначення ОСОБА_1 на посаду виконуючої обов`язки вже було незаконно»; «Незаконно виконуючи свої обов`язки ОСОБА_1 , було виведено в спеціальний медичний фонд біля 100 млрд. гривень, вона вивела це все в спеціальний фонд... Порушивши Конституцію України, статтю сорок дев`яту»шляхом повідомлення в ефірі телеканалу ZIK в телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_3» (або телепередачі, що виходить в ефірі телеканалу ZIK в аналогічний час) про те, що «Інформація про відсутність в ОСОБА_1 вищої освіти, незаконність призначення її на посаду виконуючої обов`язки міністра охорони здоров`я, порушення нею Конституції України, поширена мною в ефірі телепередачі «ІНФОРМАЦІЯ_3» ІНФОРМАЦІЯ_1, є недостовірною».

Крім того, позивач просила зобов`язати ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові комунікації» () протягом 10 календарних днів з дня набрання судовим рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ним ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телеканалу ZIK в телеперадачі «ІНФОРМАЦІЯ_3»: «Ви не до кінця точно охарактеризували пані ОСОБА_1 , ви забули сказати що у неї немає диплому про вищу освіту, вона парамедик, працювала санітаркою»; «Призначення ОСОБА_1 на посаду виконуючої обов`язки вже було незаконно»;«Незаконно виконуючи свої обов`язки ОСОБА_1 , було виведено в спеціальний медичний фонд біля 100 млрд. гривень, вона вивела це все в спеціальний фонд... Порушивши Конституцію України, статтю сорок дев`яту» шляхом розміщення на веб-сайті https://zik.ua в загальному доступі та без додаткових коментарів текст судового рішення про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди на строк не менше ніж три місяці.

У своєму позові ОСОБА_1 просила також суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) та ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові комунікації» () 80 000 грн.моральної шкоди, завданої їй неправомірними діями відповідачів по поширенню відносно неї недостовірної інформації, а також понесені нею по справі судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 рокупозов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через представника - адвоката Мельника Ю.О. подала на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилалась на те, що суд у рішенні не зазначив, які саме докази були ним досліджені в судовому засіданні, які з них були відхилені та з яких мотивів. Крім того, суд у рішенні послався на ч. 3 ст. 277 ЦК України, яку було виключено на підставі Закону України №1170-УІІ від 27.03.2014 року, тобто суд обґрунтував своє рішення нормою, якої не існує, що порушує основну засаду здійснення судочинства - верховенство права.

Також апелянт у скарзі не погодився з висновками суду про те, що поширена відносно позивача інформація є оціночними судженнями, відтак не може бути перевірена на її достовірність, оскільки, на думку апелянта, ця інформація є фактичними твердженнями та могла бути перевірена на її достовірність. При цьому, в судовому засіданні представниками позивача суду були надані докази, які спростовували поширену відносно ОСОБА_1 інформацію, на що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не звернув жодної уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ріпи С.І., останній проти задоволення скарги заперечив та просив залишити скаргу позивача без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника відповідача ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові Комунікації» - адвокатаРоманюка І.М., останній заперечив проти задоволення скарги позивача та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мельник Ю.О. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ріпа С.І. та представник відповідача ТОВ «Телерадіокомпанія «Нові Комунікації» - адвокатРоманюк І.М. в апеляційному суді проти задоволення скарги позивача заперечили та просили залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзивах на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.07.2016 №550-р виконання обов`язків Міністра охорони здоров`я України покладено на першого заступника Міністра охорони здоров`я України, ОСОБА_1 , яка перебувала на цій посаді станом на 06 серпня 2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телеканалу ZIK ІНФОРМАЦІЯ_2 та на youtube каналі каналу ZІK в мережі інтернет ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 повідомлено наступну інформацію:

Фраза 1. Хронометраж 0:59-1:14 хв. запису: «Ви не до кінця точно охарактеризували пані ОСОБА_1 , ви забули сказати що у неї немає диплому про вищу освіту, вона парамедик, працювала санітаркою»;

Фраза 2. Хронометраж 2:34-2:40 хв. запису: «Призначення ОСОБА_1 на посаду виконуючої обов`язки вже було незаконно»;

Фраза 3. Хронометраж 2:55-3:46хв. запису: «Незаконно виконуючи свої обов`язки ОСОБА_1, було виведено в спеціальний медичний фонд біля 100 млрд. гривень, вона вивела це все в спеціальний фонд... Порушивши Конституцію України, статтю сорок дев`яту».

Факт поширення вказаної інформації відповідачамипід час розгляду справи не заперечувався.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У відповідності до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно доч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Пункт 18 Постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

В силу ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 рокуза №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46).

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

У пункті 21 наведеної вище постанови Пленуму Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).

Позивач ОСОБА_1 на час поширення відповідачем ОСОБА_2 відносно неї інформації виконувала обов`язки Міністра охорони здоров`я України, як перший заступник Міністра охорони здоров`я України, тобто була публічною фігурою, допустимий рівень критики дій якої є дещо ширшим.

Так, публічна особа неминуче та свідомо відкриває кожне своє слово та вчинок для ретельної уваги журналістів та всього суспільства і тому має виявляти більшу терпимість. Звичайно, право на захист репутації поширюється і на публічних осіб, навіть коли вони виступають не як публічні особи, проте вимоги такого захисту мають бути збалансовані з інтересами суспільства до відкритої дискусії з політичних питань.

Суд першої інстанції, дослідивши комплексно у повній мірі виступ ОСОБА_2 , дійшов обґрунтованого висновку, що в даному випадку останній висловив стилістично забарвлені, неуточнені міркування щодо певних процесів, інформацію про які він отримав із загальнодоступних джерел. При цьому, суд правильно врахував фактвикористання всіх мовно-стилістичних засобів і зворотів - «давайте попробуєм», «не до конца точно», «вы забыли сказать», «спеціальний фонд», «незаконно», слів, що виражають неточність - «около», «кажется», «все это», двозначних слів україномовної алегорії, - «вывела», «санітарка»,як елементів публіцистичного і художнього стилів.

Таким чином, спосіб побудови і конструкції речень, використані мовностилістичні засоби не дозволяють виконати критерій перевірки оспорюваної інформації на відповідність дійсності.

Враховуючи викладене, правильним є висновок суду про те, що оспорювана інформація не відповідає критеріям предмету судового захисту, є забарвленою критикою, яка можливо була неприємною позивачу, проте являє собою виключно оціночні судження, які не підлягають спростуванню.

За вищенаведених обставин висновок суду першої інстанції про залишення позову ОСОБА_1 без задоволення є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що поширена відносно неї відповідачами інформація є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями, колегією суддів відхиляються, оскільки ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що критерієм відмежування тверджень від суджень є можливість перевірки інформації на предмет правдивості.

Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення у справі Lingensv.Austria від 08.07.1986, Серія А, № 103, с.28, п. 46).

Цілком очевидно, що у ході передачі з`ясовуються суто особисті позиції, ставлення, спостереження, думки запрошених гостей, щодо яких у громадськості існує виправданий інтерес, із питань, які становлять такий інтерес. У зазначений спосіб фактично реалізується конституційне право осіб на свободу вираження поглядів, гарантоване кожному Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Верховний суд у постанові від 22.05.2019 року у справі № 757/22307/17-ц зауважив, що для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

Слід зазначити, що ще до моменту виходу в ефір передачі, в якій поширено оспорювану інформацію, ця інформація була актуальною, обговорювалась в численних публікаціях інших національних засобів масової інформації, отримала широкий суспільний резонанс, що є підставою для висновку, що інформація, поширена відповідачами про позивача в ефірі каналу, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

Відхиляються апеляційним судом і доводи скарги про те, що судом не зазначено, які саме докази ним досліджено, які відхилено та з яких мотивів, оскільки в суду немає прямого обов`язку у своєму рішенні надавати оцінку всім доказам та доводам, які є у справі, що випливає з усталеної практики Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Щодо доводів скарги про помилкове посилання суду першої інстанції у рішенні на ч. 3 ст. 277 ЦК України, яка виключена 27.03.2014 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 ґрунтуються на інших правових нормах, тому скасування рішення з підстав цитування у ньому змісту ч. 3 ст. 277 ЦК України стане проявом надмірного формалізму, тобто надмірно формального, бюрократичного застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносно врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд (принцип правового пуризму).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення за наслідками розгляду даної категорії справ.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: