ПОСТАНОВА

Іменем України

16 лютого 2021 року м. Кропивницький

справа № 405/625/19

провадження № 22-ц/4809/399/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Голованя А.М., (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Деменко О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 вересня 2020 року у складі судді Іванової Л.А.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути завданій їй збитки в розмірі 68500 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що 19.02.2011, в період шлюбу з відповідачем, ними, за спільні кошти, було придбано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте відповідач створив перешкоди для її проживання у квартирі, а саме 18.07.2015 року, без її на те згоди, зареєстрував, у зазначеному житловому приміщенні, дочку ОСОБА_3 , 1992 року народження та її сина ОСОБА_4 , 2012 року народження, змінив замки на вхідних дверях та починаючи з жовтня 2015 року не допускав її до цього житла.

У зв`язку з тим, що згадана квартира була єдиним місцем проживання, вона неодноразово намагалась потрапити до свого помешкання, але відповідач категорично відмовлявся впускати її до квартири.

Зазначені обставини підтверджуються її зверненнями до органів поліції та іншими доказами.

29.12.2015 вона звернулася до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою про усунення перешкод у реалізації права власності, вселення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01.11.2017, яке набрало законної сили 24.07.2018, її позов було задоволено - усунуто перешкоди у володінні та користуванні квартирою, шляхом вселення.

Відповідно до постанови Подільського відділу державної виконавчої служби міста Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області про закінчення виконавчого провадження від 26.11.2018 (ВП №57387676) було забезпечено їй вхід до квартири та доступ до особистих речей.

Через позбавлення можливості користування квартирою в період з 01 жовтня 2015 року по 26 листопада 2018 року вона вимушена була винаймати інше житлове приміщення.

Відповідно до договору суборенди житлового приміщення від 01.10.2015 б/н та акту приймання передачі від 01.10.2015 б/н, ФОП ОСОБА_5 (Суборендодавець) їй було передано за плату житловий будинок загальною площею 54 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , сума орендної плати склала 1 500 грн щомісяця.

Відповідно до договору суборенди житлового приміщення від 01.01.2017 року б/н та акту приймання передачі від 01.01.2017 року б/н, ФОП ОСОБА_5 (Суборендодавець) їй було передано за плату зазначений житловий будинок, сума орендної плати склала 2 000 грн щомісяця.

Відповідно до додаткової угоди від 11.05.2017 б/н до договору суборенди житлового приміщення від 01.01.2017 б/н змінено реквізити договору, у зв`язку зі зміною прізвища суборендаря з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».

Відповідно до договору суборенди житлового приміщення від 01.01.2018 б/н та акту приймання передачі від 01.01.2018 б/н, ФОП ОСОБА_5 (Суборендодавець) їй було передано за плату цей же житловий будинок, сума орендної плати склала 2 000 грн щомісяця.

Таким чином, в період з жовтня 2015 по листопад 2018 нею сплачено ФОП ОСОБА_5 орендну плату за користування житловим приміщенням на загальну суму 68 500 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, в рахунок відновлення порушеного права.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районний суд м. Кіровограда від 10 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд мотивував своє рішення тим, що позивачем не доведено факту завдання майнової шкоди, в тому числі, не надано належних письмових доказів на підтвердження оплати орендної плати за договорами суборенди житлового приміщення від 01.10.2015, від 01.01.2017 та від 01.01.2018.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В поданій до суду апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та задовольнити поданий нею позов.

Посилається на те, що суд не залучив як третю особу до участі в справі ФОП ОСОБА_5 , ухваливши рішення у справі, у якому вирішив права, свободи, інтереси та обов`язки зазначеної особи, чим порушив норми процесуального права.

Також, суд не урахував при вирішенні справи правову позицію ВС щодо презумпції правочинів договорів суборенди, укладених між нею та ФОП ОСОБА_5 .

Крім того, суд мотивував рішення показами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , наданих ними в іншій справі, які не допитувалися при розгляді цієї справи.

До того ж, суд безпідставно визнав неналежними письмові докази квитанції форми РК-1 на підтвердження оплати орендної плати за договорами суборенди житлового приміщення від 01.10.2015, від 01.01.2017 та від 01.01.2018.

У тому числі суд необґрунтовано зазначив у рішенні, що вона не надала документальних доказів на підтвердження грошових розрахунків з ФОП ОСОБА_5 за договорами суборенди.

Як підсумок, рішення суду не відповідає вимогам вимогами ст. 263 ЦПК України та практиці Європейського суду з прав людини.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, правильно зроблено висновки та надано правильну оцінку доказам по справі. Порушень норм матеріального і процесуального права не допущено. Просив рішення суду залишити без змін.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Судом встановлено, що 06.11.2010 ОСОБА_2 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб у Кетрисанівській сільській раді Бобринецького району Кіровоградської області, про що складено відповідний актовий запис за № 6.

Згідно договору купівлі-продажу від 19.02.2011, укладеного між ОСОБА_11 , як Продавцем, та ОСОБА_2 , як Покупцем, Продавець передав, а Покупець прийняв у власність квартиру за номером АДРЕСА_3 , і сплатив за неї обумовлену суму. Відповідно до п. 9 Договору Покупець зазначив, що набуває квартиру за згодою своєї дружини ОСОБА_12 .

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11.09.2015.

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 ОСОБА_12 , змінила прізвище на ОСОБА_7 .

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 28.03.2017 визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_12 на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 41,8 кв.м, та визнано право власності по 1/2 частині квартири за ОСОБА_2 та ОСОБА_12 .

Відповідно до договорів оренди нежитлового приміщення від 01.10.2015 та 01.11.2016, укладених між ОСОБА_13 , як Орендодавцем, та ОСОБА_12 , як Орендарем, остання використовувала за умовами договору нежитлове приміщення, загальною площею 32,6 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_4 в якості житлового приміщення, з визначеною сторонами орендною платою в розмірі 46 грн. за 1 кв.м.

Зазначені обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01.11.2017, що набрало законної сили, яким усунуто перешкоди ОСОБА_1 у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_3 , шляхом вселення в квартиру, зобов`язавши ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від цієї квартири.

Факти перешкоджання відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 в доступі до квартири АДРЕСА_3 та проживання в ній підтверджуються висновками за результатами проведення перевірки від 15.10.2015, від 18.10.2015, від 30.10.2015, затверджені начальником Кіровоградського МВ КМВ УМВС України за заявами заявника ОСОБА_14 про те, що 03.10.2015 року її колишній чоловік ОСОБА_2 без її відома змінив замки вхідних дверей в квартирі АДРЕСА_3 , та не впускає її до спільного помешкання.

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 26.11.2018 (ВП №57387676) Подільського ВДВС міста Кропивницький ГТУЮ в Кіровоградській області, - виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №405/8833/15-ц, №2/405/2229/15, виданого 24.09.2018 Ленінським районним судом м. Кіровограда про усунення ОСОБА_10 перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_3 , шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру закінчено у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі, про що свідчить акт державного виконавця від 02.11.2018.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Представник відповідача заперечила проти апеляційної скарги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, з врахуванням застережень визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Згідно з ч.1 ст.3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є найбільш фундаментальним речовим правом, яке створює основну юридичну передумову для нормального функціонування цивільного обороту.

Найбільш ефективним і поширеним способом відновлення порушених прав та законних інтересів власника є судовий захист. Судовий захист права власності у порядку цивільного судочинства здійснюється за вимогами, серед яких, зокрема, вимога є про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що на час виникнення спірних правовідносин сторони володіли на праві спільної сумісної власності квартирою АДРЕСА_3 .

Згідно з правилами ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При здійсненні свої прав особа, в тому числі співвласник житлового приміщення, відповідно до приписів ч.2 ст.13 ЦК України, зобов`язаний утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб

Відповідач створив перешкоди позивачу в користуванні зазначеною квартирою, що встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 листопада 2017 року, яке набрало законної сили, в якому брали участь ті ж самі особи, та доводиться іншими доказами, зокрема, висновками правоохоронних органів щодо проведених перевірок за заявами позивача про не допуск її до житла (а.с. 29-32, том 1).

Будучи позбавленою можливості користуватися спірною квартирою в період з 01 жовтня 2015 року по 26 листопада 2018 року позивач вимушена була винаймати інше житлове приміщення з метою проживання.

Про це свідчить укладання між нею та ФОП ОСОБА_5 договорів суборенди житлового будинку загальною площею 54 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , від 01.10.2015, від 01.01.2017 та від 01.101.2018.

За вказаний період позивачем понесені витрати у вигляді сплати Суборендодавцю орендної плати в загальному розмірі 68 500 грн.

На підтвердження цих витрат позивачем надано договори суборенди житлового приміщення №б/н від 01 жовтня 2015 року, від 01 січня 2017 року, від 01 січня 2018 року, акти прийому-передачі орендованого майна від 01 жовтня 2015 року, від 01 січня 2017 року, від 01 січня 2018 року, та розрахункові квитанції за період жовтень-грудень, 2015 року, за період січень-грудень, 2016 року, за період січень-грудень 2017 року, за період січень листопад 2018 року (а.с. 32-62, том 1).

Збитками, відповідно до приписів ст. 22 ЦК України є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Складовими частинами цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди, є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору і тягне за собою порушення майнових (немайнових) прав та інтересів іншої особи із настанням для неї негативних наслідків (втрат) майнового чи немайнового характеру.

Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Згідно з частиною 2 ст. 1166 ЦК України вина особи, яка завдала шкоди, припускається. Обов`язок доведення відсутності вини покладається на того, хто завдав шкоди. До спростування презумпції вини особа, яка завдала шкоду, вважається винною у завданні шкоди.

Із змісту позовної заяви вбачається, що способом захисту порушеного права позивач обрала відшкодування збитків, завданих витратами на найм іншого житла.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вина ОСОБА_2 у тому, що ОСОБА_1 була позбавлена можливості проживати у належній їй на праві спільної сумісної власності квартирі, як вже було зазначено вище, встановлена рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01.11.2017, яке набрало законної сили та не спростована відповідачем.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем доведено розмір понесених нею витрат на оренду житла в сумі 68500 грн, яке вона вимушена була винаймати для проживання в період з жовтня 2015 року по листопад 2018 року через протиправні дії відповідача, то є всі підстави для стягнення завданої їй майнової шкоди із заподіювача.

Доводи представника відповідача, які зводяться до того, що надані позивачем розрахункові квитанції не можуть бути доказом сплати ОСОБА_1 орендної плати не можна вважати обґрунтованими, оскільки в них міститься інформація про розмір орендної плати, назва та ідентифікаційний номер суб`єкта підприємницької діяльності і його підпис та назва послуги оренда приміщення, тобто ці квитанції є належними, допустимими та достовірними доказами на підтвердження укладенням договорів суборенди житла.

Також не заперечують факту проживання позивача в орендованому нею будинку в АДРЕСА_2 і посилання представника відповідача на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01.11.2017 встановлено, що відповідно до договорів оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_4 від 01.10.2015 та 01.11.2016, укладених між ОСОБА_13 , як орендодавцем та ОСОБА_12 , як орендарем, остання використовувала його як житлове приміщення,

Колегія суддів вважає, що, оскільки згідно положень ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, а предметом згаданих договорів оренди від 01.10.2015 та 01.11.2016 було нежитлове приміщення, яке за своєю правовою природою не є житлом, то саме по собі укладення таких договорів ОСОБА_1 не спростовує укладення нею договорів оренди для проживання в житловому будинку в АДРЕСА_2 .

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав передбачених ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Про судові витрати

За змістом ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання позовної заяви та апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн, який підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 вересня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 68500 гривень на відшкодування завданої їй майнової шкоди та 1921 гривень в рахунок компенсації понесених судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 26 лютого 2021 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко