Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

Справа №377/162/21

Провадження №2/377/165/21

16 вересня 2021 року Славутицький міський суд Київської області в складі головуючої - судді Бабич Н.С., з участю секретаря судового засідання - Гуміної В.М., позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Прокопенка О.П.,

третіх осіб - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Славутичі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Славутицька територіальна громада в особі Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області про визнання особою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

У С Т А Н О В И В:

17 березня 2021 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на ст. ст. 71,72 ЖК України, просить визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що на підставі рішення Славутицького міськвиконкому Київської області за № 28 від 21.02.1989 року відповідачу ОСОБА_4 на склад родини: він, позивач - на той час його дружина, їхня дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було виділено у користування житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (ордер 3776). 04.05.1989 року відповідачем було укладено договір найму службового житлового приміщення за № 293 з УЖКГ «ВО Комбінат», відповідно до якого він був відповідальним квартиронаймачем. У 1993 році статус службового житлового приміщення по вказаній квартирі був знятий як і по всьому іншому житлу у м. Славутичі. ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася друга дочка ОСОБА_6 , яка також була зареєстрована за їхнім місцем проживання та відповідно включена до особового рахунку. По даний час житлове приміщення не приватизоване і за своїм статусом відноситься до комунальної власності. 17.09.1997 року було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. 20.12.1997 року позивач вийшла заміж за ОСОБА_7 , у зв`язку з чим змінила прізвище з ОСОБА_8 на ОСОБА_9 , але другий чоловік позивача помер у 2000 році. Відповідач виїхав зі своїми речами із вказаної квартири ще у 2005 році. Хоча він і зареєстрований по даний час за вказаною адресою, проте ніколи не брав участі в утриманні квартири. Після того як відповідач покинув квартиру, замки у вхідних дверях ніхто не змінював, у нього був та є до цього часу доступ до житлового приміщення. Зі сторони позивача та спільних з відповідачем дітей перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачу ніколи не чинилося. За весь період, протягом якого відповідач відсутній у житловому приміщенні, він ніколи не пред`являв ніяких претензій щодо нього, що свідчить про те, що ОСОБА_4 не має ніякої потреби у квартирі і проживання в ній. Наскільки позивачу було раніше відомо, ще з 2000 року відповідач почав підтримувати фактичні шлюбні стосунки з іншою жінкою ОСОБА_10 , з якою він виїхав до м. Києва, а звідти начебто збирався виїхати до Білорусі. Усі вищевказані обставини свідчать про те, що відповідач відсутній у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з 2005 року без поважних причин, що є підставою для визнання його відповідно до ст. 71-72 ЖК України особою, що втратила право користування цим житлом.

Ухвалою судді від 19 квітня 2021 року, після виконання вимог, передбачених ч. 6 ст. 187 ЦПК України, та усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 18 травня 2021 року.

Ухвалою суду від 23 червня 2021 року у підготовчому засіданні залучено Славутицьку територіальну громаду в особі Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору.

Ухвалою суду від 19 серпня 2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 01 вересня 2021 року.

01 вересня 2021 року судовий розгляд справи було відкладено на 16 вересня 2021 року на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст. ст. 128-130 ЦПК України за зареєстрованим місцем проживання, проте конверт із судовою повісткою повернуто до суду з відміткою причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою», а також викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відзив на позов відповідач до суду не направив. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України заяву про продовження строку, встановленого судом для подання відзиву, в зв`язку з неможливістю вчинення цієї процесуальної дії у визначений строк, зумовленої обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, ОСОБА_4 не надав. Клопотання про відкладення судового розгляду справи до суду не подав. Заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшла.

Третя особа Славутицька територіальна громада в особі Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області свого представника у судове засідання не направила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Через канцелярію суду від міського голови Фомічева Ю. надійшла заява, в якій він просив проводити судовий розгляд справи без участі представника Славутицької міської ради за наявними матеріалами у справі, проти позовних вимог ОСОБА_1 не заперечував.

За наявності умов, передбачених ст. ст. 280-282 ЦПК України, за згодою позивача, суд ухвалив заочне рішення у справі відповідно до ухвали суду від 16 вересня 2021 року.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Суду пояснила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого народилося дві дочки, треті особи у справі. У 1996 році відповідач залишив квартиру і сім`ю та переїхав жити окремо до м.Чернігова. У1997 році вона розірвала шлюб з відповідачем. У відповідач на той час була інша жінка, з якою він проживав у м. Чернігові, де орендував приватний будинок, а потім з`явилася інша, з якою він уклав шлюб та переїхав до м.Києва. Коли відповідач почав проживати у м.Чернігові, до нього в гості іноді приїздили їх спільні дочки, які в той час ще навчалися у школі в м. Славутичі. А коли він проживав у м. Києві, де орендував квартиру зі своєю дружиною, у нього бувала старша дочка ОСОБА_11 , яка в той час навчалася у м. Києві. Де відповідач проживає на даний час, їй не відомо. Припускає, що він зі своєї новою сім`єю переїхав жити до Білорусі, куди він раніше прагнув переїхати, оскільки там проживають його родичі. Відповідач не проживає у спірній квартирі з 1997 року, до 2000 року він ще іноді з`являвся, коли приїздив до дітей, а після 2000 року взагалі не бував у квартирі. У 2005 році вона бачила відповідача останній раз у суді під час розгляду справи за її позовом до ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Тоді Броварський міськрайонний суд Київської області задовольнив її позовні вимоги, проте апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове про вселення ОСОБА_4 у спірну квартиру. Однак, у подальшому відповідач ні самостійно, ні у примусовому порядку у квартиру не вселявся. Перешкод у користуванні квартирою відповідачу ніхто не чинив. Усі витрати на житлово - комунальні послуги та утримання житла несе вона та останнім часом її дочка ОСОБА_2 . Автоматично зараховуються на оплату комунальних послуг також пільги відповідача ОСОБА_4 , оскільки він перебував на обліку в Управлінні соціального захисту населення Славутицької міської ради. Не проживання відповідача з 2005 року у спірному житловому приміщенні свідчить про відсутність у нього інтересу до квартири, а вона та їх спільні з відповідачем діти бажають приватизувати це житлове приміщення та використовувати його як власники.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити, посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві. Суду пояснив, що у спірне житлове приміщення позивач, відповідач та їх спільні діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи у справі, вселилися на підставі ордера на зазначене житлове приміщення. Квартира не приватизована та належить до комунальної власності. Відповідач ОСОБА_8 не проживає у спірному житловому приміщенні більше шести місяців, що відповідно до ст. ст. 71,72 ЖК України є підставою для визнання його особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Фактично ОСОБА_4 взагалі не з`являється у житловому приміщенні ще з 2000 року, але у позовній заяві зазначено, що він не проживає з 2005 року, тому що у вказаному році було ухвалено рішення суду про вселення відповідача у спірне житлове приміщення. Проте, після 2005 року відповідач ні самостійно, ні у примусовому порядку не намагався вселитися у спірну квартиру. Проживав він спочатку у м.Чернігові, потім переїхав зі своєю новою сім`єю до м.Києва, а далі, можливо у Білорусь. Усі ці обставини свідчать про те, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з 2005 року без поважних причин. Усі витрати по утриманню житла, сплаті житлово - комунальних послуг несе позивач ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_2 , яка в даний час зі своїми дітьми проживає у квартирі. Оплата за житлово - комунальні послуги у незначному розмірі здійснюється також за рахунок автоматично перерахованих із бюджету сум пільги відповідача, однак цей факт не підтверджує та не свідчить про поважність причин відсутності позивача у спірному житловому приміщенні.

Третя особа ОСОБА_3 суду пояснила, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та з 2015 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач та відповідач є її батьками. У квартирі, в якій вона зареєстрована, на даний час проживає її мати ОСОБА_1 та рідна сестра ОСОБА_2 з дітьми. Її батько ОСОБА_4 не проживає у вказаній квартирі з 1996 року. Він забрав усі свої речі та переїхав проживати окремо у м.Чернігів. Спочатку вона та її рідна сестра ОСОБА_2 підтримували зв`язок з ним та у 2003 році їздили до нього у м.Чернігів, де він орендував приватний будинок, в якому проживав з іншою жінкою. Потім він одружився з ОСОБА_12 та у 2003 році у них народився син. Після цього деякий час батько із новою сім`єю проживав у м.Києві. Місце його проживання на даний час їй не відомо, але відповідач неодноразово висловлювався з приводу того, що хотів би проживати у Білорусі, де мешкають його родичі. З інформації, розміщеної у соціальній мережі на сторінці його жінки, припускає, що він на даний час проживає у Білорусі. Останній раз вона бачила його у 2007-2008 році у м.Чернігів. У 2000 році він останній раз з`являвся у квартирі, де зареєстрований, а у 2010 році вона останній раз спілкувалася з ним телефоном. Тоді ж під час телефонної розмови батько повідомив їй, що у м.Славутич він ніколи не повернеться і квартира йому не потрібна, оскільки він лише хоче позлити її матір. Відповідачу ніхто ніколи не чинив перешкод у користуванні квартирою, в якій він зареєстрований, однак не проживає. Після того, як вона у 2015 році змінила місце проживання, один-два рази у рік вона приїздить в гості до матері та рідної сестри, проте батька у квартирі ніколи за цей період теж не бачила. Квартиру утримує і завжди утримувала її мати. Просить суд задовольнити позовні вимоги.

Третя особа ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 , просила їх задовольнити та пояснила суду, що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 та своїми дітьми. Відповідач ОСОБА_4 є її батьком, який залишив їх та виїхав проживати окремо до м. Чернігів. Пам`ятає, що це трапилося, коли вона навчалася у початковій школі, до якої пішла у 1993 році. Там він орендував приватний будинок, куди вивіз речі з квартири, та проживав спочатку з однією жінкою, а потім одружився із ОСОБА_12 , з якою переїхав у м. Київ, та в них народилася дитина. Після закінчення школи у 2003 році вона поїхала навчатися до м. Києва, де два місяці проживала у орендованій батьком квартирі разом із ним та його дружиною. Після цього вона більше не бачила батька і з ним не спілкувалася. Перешкод у користуванні квартирою ніхто йому не чинив. Утримують квартиру та сплачують за житлово - комунальні послуги її мати та вона. Просить суд задовольнити позов, оскільки хоче бути захищеною і отримати свою частину житла у власність, тобто приватизувати квартиру, щоб вона та її діти, так само і її рідна сестра мали хоча б своє житло.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що з позивачем ОСОБА_1 знайома з 1997 року та підтримує дружні стосунки. З дочками позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 теж знайома і підтримує з ними добрі стосунки. З відповідачем ОСОБА_4 вона не знайома і ніколи його не бачила. Починаючи з 1997 року, відповідача у квартирі, в якій проживає позивач, вона жодного разу не бачила, не має у квартирі і його речей. Зі слів позивача їй відомо, що він залишив сім`ю та виїхав спочатку у м.Чернігів, а потім у м.Київ. Акти про не проживання відповідача у квартирі, в якій проживає позивач, підписувала, оскільки їй достовірно відомо, що ОСОБА_4 у цій квартирі не проживає та його речей там не має. Ні позивач, ні хтось інший перешкод відповідачу у користуванні квартирою, в якій проживає позивач, не чинив. Цю квартиру повністю утримує ОСОБА_1 , яка мешкає там зі своєю дочкою ОСОБА_2 та двома онуками.

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що з 2019 року проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Сім`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 знає з 1989 року, оскільки до 2019 року також проживав у будинку АДРЕСА_4 , тільки у квартирі АДРЕСА_5 , тобто на одній площадці з ними, вони були його сусідами. Підтримував з ними добрі стосунки. У 1997 році ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розлучилися. Як сусід він часто бував у квартирі ОСОБА_15 , проте ОСОБА_4 там не бачив з 1997 року по 2019 рік, а після він вже проживав у м.Бровари. ОСОБА_4 ніколи йому не скаржився на те, що хтось чинить йому перепони у користуванні квартирою. Він підписував акти про не проживання ОСОБА_4 у квартирі за період з 2017 року по 2019 рік, оскільки на момент огляду в квартирі, де проживає ОСОБА_1 , ОСОБА_4 був відсутній, його речей в квартирі не було.

Свідок ОСОБА_16 суду показала, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_6 . По сусідству з нею на п`ятому поверсі, в тому ж під`їзді, в квартирі АДРЕСА_7 , проживає ОСОБА_1 , з якою вона знайома ще з того часу, як остання заселилася у цю квартиру. З ОСОБА_1 та її дочками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у неї склалися нормальні стосунки як із сусідами. Вона пам`ятає, що у ОСОБА_1 був чоловік ОСОБА_17 . Вона раніше зустрічала його у під`їзді будинку, коли той повертався з роботи, але вже останніх двадцять років ні у під`їзді будинку, ні біля будинку його не бачила. Акти про його не проживання у вказаній квартирі підписувала, оскільки була у квартирі і бачила, що ОСОБА_18 та його речей там не було. Про те, що ОСОБА_19 хтось чинить перепони у користуванні вказаною квартирою ніколи не чула.

Вислухавши позивача, представника позивача, третіх осіб, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області № 28 від 21 лютого 1989 року, ОСОБА_4 на сім`ю у складі трьох осіб, на службове житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , було видано ордер за № 5776, копія якого долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.44).

04 травня 1989 року між УЖКГ ВО «Комбінат» та ОСОБА_4 було укладено договір найму службового житлового приміщення за №293, згідно з п.1 якого наймодавець надав у користування наймачу на час його роботи на ЧАЕС ТЦ-1 окрему квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1 а.с.45).

Відповідно до листа виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області від 10 березня 2021 року № 05-02/175, наданого на звернення ОСОБА_20 , 08 липня 1993 року було прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 517 «Про житлові приміщення в місті Славутичі Київської області», яким було виключено із числа службових житлові приміщення в місті Славутичі, в тому числі і квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час зазначена квартира має статус неприватизованої і знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Славутича (т.1 а.с.119).

Як видно зі свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 22 грудня 1984 року, копія якого долучена до матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_21 уклали шлюб 22 грудня 1984 року, актовий запис № 693. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку - ОСОБА_8 , дружині - ОСОБА_8 (т.1 а.с.27).

Під час шлюбу у них народилося двоє дітей, які є третіми особами у справі: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджено їх свідоцтвом про народження, копії яких містяться у матеріалах справи ( т.1 а.с.35, 43).

Після укладення шлюбу 07 вересня 2013 року з ОСОБА_22 ОСОБА_5 змінила дошлюбне прізвище на ОСОБА_23 , про що зазначено у свідоцтві про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданому 07 вересня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції в Київській області, копія якого долучена до матеріалів справи ( т.1 а.с.34)

Уклавши 14 листопада 2015 року шлюб із ОСОБА_24 ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_25 , що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 14 листопада 2015 року Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, копія якого долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.42).

17 вересня 1997 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Славутицького міськвиконкому від 17 вересня 1997 року, копія якого долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.28).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_5 , виданого 20 грудня 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Славутицького міськвиконкому Київської області, копія якого долучена до матеріалів справи, 20.12.1997 року укладено шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_26 , у зв`язку з чим прізвище позивача було змінено з ОСОБА_8 на ОСОБА_9 (т.1 а.с.29).

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 помер, що підтверджено його свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 , виданим 25 жовтня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, копія якого міститься у матеріалах справи ( а.с.79).

Згідно з відміткою у паспорті позивача серії НОМЕР_7 , виданого 06 травня 1998 року Славутицьким МВ ГУ МВС України в Київській області, копія якого долучена до матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 , з 01.06.1990 року (т.1 а.с.21-25).

Як вбачається з довідки Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області від 22 січня 2021 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_10 , з 01.06.1990 року. Також за вказаною адресою з 09.11.2017 року зареєстровані діти ОСОБА_2 , третьої особи у справі, ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , та ОСОБА_28 ІНФОРМАЦІЯ_11 (т.1 а.с.46, 36,37).

Як видно із актів про не проживання, складених 15.04.2017 року, 21.10.2017 року, 29.04.2018 року, 03.11.2018 року, 20.04.2019 року, 12.10.2019 року, 14.03.2020 року, 24.10.2020 року, на момент огляду квартири АДРЕСА_8 ОСОБА_4 в ній відсутній та його особистих речей в квартирі не виявлено. Зі слів ОСОБА_1 її колишній чоловік ОСОБА_4 не проживає за вказаною адресою з 2005 року (т.1 а.с.51-58).

Відповідно до довідок, виданих Славутицьким відділенням поліції Броварського ВП ГУНП в Київській області № 1057/109/1003/1/06-2020 від 11 березня 2020 року та №320/109/1003/1/06-2021 від 29 січня 2021 року ОСОБА_4 протягом 2015 - 2020 років та за період з березня 2020 року по теперішній час з будь - якими заявами щодо вчинення йому перепон у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , та інших протиправних дій по відношенню до нього зі сторони осіб, що проживають у даному приміщенні, до Славутицького відділення поліції не звертався (т.1 а.с.59,60).

Як вбачається з довідок Комунального підприємства «Житлово-комунальний центр» Славутицької міської ради ( далі - КП «ЖКЦ») № 1041 від 19 серпня 2020 року та ТОВ «Управляюча компанія «Комфорт +» № 80 від 04 січня 2021 року ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з будь - якими заявами про вчинення йому перепон у користуванні зазначеною квартирою зі сторони інших осіб, які мешкають в ній, не звертався (т.1 а.с.61-62).

На підтвердження самостійного утримання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем ОСОБА_1 додано до позовної заяви договори, укладені між нею та : КП «ЖКЦ» про надання послуг з вивезення відходів за №251 від 22.01.2021 року; КП «Славутич - Водоканал» Славутицької міської ради про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) за № 466-21 від 01.02.2021 року; Комунальним підприємством «Управління житлово-комунального господарства» ( далі - КП «УЖКГ») про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за № 558 від 22.01.2021 року; АТ «Чернігівобленерго» про надання послуг з розподілу електричної енергії № 25-48-21-р від 05.02.2021 року, згідно з якими вона зобов`язалась здійснювати оплату послуг, що надаються за цими договорами ( т.1 а.с. 45-50).

Як вбачається з довідок: КП «ЖКЦ» за № 944 від 18 червня 2021 року, КП«УЖКГ» б/н та дати, КП «Славутич -Водоканал» Славутицької міської ради від 14 червня 2021 року, оплата за житлово- комунальні послуги по особовому рахунку НОМЕР_8 за адресою: АДРЕСА_1 , здійснювалася в період 2018 -2019 років через АТ КБ «Приватбанк», в період 2020-2021 років - за списками ДСП «Чорнобильська АЕС» шляхом утриманням із заробітної плати (т.1 а.с.126-128).

Як видно із квитанцій АТ КБ «Приватбанк», копії яких долучені до матеріалів справи, у період 2018-2019 років оплату за комунальні послуги на рахунки: КП «УЖКГ» за тепло; КП «Славутич Водоканал» Славутицької міської ради за послуги водопостачання та водовідведення; АТ «Чернігівобленерго» за електроенергію; КП «ЖКЦ» - квартирну плату, здійснювала ОСОБА_1 , позивач у справі (т.1 а. с. 64-75).

Оплата комунальних послуг за період з грудня 2019 року по лютий 2021 року та з січня 2021 року по червень 2021 року також здійснювалася із заробітної плати ОСОБА_22 , чоловіка ОСОБА_2 , третьої особи у справі, про що свідчать довідки, видані ДСП «Чорнобильська АЕС » № 113 від 26 лютого 2021 року та №345 від 07 липня 2021 року, які додані до позовної заяви (т.1 а.с.63, т.2 а.с.11).

Як видно з листа ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія» №412 від 17 червня 2021 року про оплату спожитих послуг за електроенергію по особовому рахунку № НОМЕР_9 за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.01.2019 року по теперішній час, оплата здійснювалася ОСОБА_22 та шляхом зарахування пільг ОСОБА_4 (т.1 а.с.129).

Згідно з листами: КП «Славутич - Водоканал» Славутицької міської ради б/н та дати на адвокатський запит від 03.07.2021 року №38; КП «УЖКГ» № 01.08/1185 від 08.07.2021 року, ТОВ «Управляюча компанія «Комфорт+» №106 від 22.06.2021 року оплата за житлово - комунальні послуги в період з 2019 року по 2021 рік за адресою: АДРЕСА_1 , частково здійснювалася шляхом зарахування пільг ОСОБА_4 . Крім того, згідно з листом ТОВ «Управляюча компанія «Комфорт+» №106 від 22.06.2021 оплата здійснювалася ОСОБА_22 , на підтвердження чого надані копії меморіальних ордерів за період з 16 грудня 2019 року по 16 жовтня 2020 року (т.2 а.с.8,10, 12-30).

Відповідно до листа Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області від 26 липня 2021 року за №07-12/1062 ОСОБА_4 , який має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2-А категорії, перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають пільги, з 16.06.2005 року, та відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» отримує 50% знижку на оплату житлово-комунальних послуг у межах середніх норм споживання, передбачених законом, за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 . 28.11.2013 року ОСОБА_4 звертався до управління із заявою про врахування посвідчення (серія НОМЕР_10 від 30.03.1993 року) замість зіпсованого посвідчення ( серія НОМЕР_10 від 30.03.1993 року) при нарахуванні пільг на оплату житлово- комунальних послуг, протягом 2015-2021 років з будь-якими заявами не звертався (т.2 а.с.53).

Як вбачається з копії рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2005 року у справі № 2-116/2005 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_5 , з урахуванням копії ухвали від 25 квітня 2005 року про виправлення описки, позов було задоволено та визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_8 , а зустрічний позов залишено без задоволення ( т.1 а.с.121-122).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 червня 2005 року у справі № 22-А-1768/2005 вказане рішення було скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_8 , зустрічний позов ОСОБА_4 було задоволено та ухвалено вселити його в квартиру АДРЕСА_8 (т.1 а.с.121-125).

За повідомленням в.о. начальника Славутицького міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Приліпка В. від 05 березня 2021 року № 2337 на заяву ОСОБА_1 , згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні не перебуває виконавчий документ № 22 А-1768/2005 Апеляційного суду Київської області від 07.06.2005 року про вселення ОСОБА_4 (т.1 а.с.120).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_4 , будучи наймачем житлового приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживає у ньому понад шість місяців, а саме з 2005 року, та добровільно залишив це житло ще у 1996 році, забравши з нього всі свої речі.

При цьому, допитані у судовому засіданні свідки підтвердили факт не проживання відповідача у спірному житловому ще з 1997-2000 років. Жоден із них не зазначив про відомі їм наміри відповідача повернутися до вказаної квартири та проживати там, так само як і про факти здійснення відповідачу перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням з боку позивача, членів її сім`ї, а також інших осіб.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 Житлового кодексу), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків (стаття 6 ЖК України).

Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

У постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646 св18) Верховний Суд зробив висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК України та вказав, що збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Положенням статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

З рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» вбачається, що в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

Як вбачається із актів про не проживання, складених 15.04.2017 року, 21.10.2017 року, 29.04.2018 року, 03.11.2018 року, 20.04.2019 року, 12.10.2019 року, 14.03.2020 року, 24.10.2020 року, відповідач за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає, там не виявлено його речей, що свідчить про відсутність його у вказаному житловому приміщенні з квітня 2017 року, а за показаннями свідків відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні з 1997-2000 років.

Відповідач забрав свої речі та виїхав на інше постійне місце проживання ще у 1996 році, створивши нову сім`ю, про що у судовому засіданні зазначили у поясненнях позивач ОСОБА_1 та треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Отже, надані позивачем докази свідчать про тривале, понад шість місяців, не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні без поважних причин, а відтак підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

З іншої сторони відповідачем не надано доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання його в спірному житловому приміщенні.

При цьому тривала відсутність відповідача у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , не проживання в ній понад шість місяців, а саме з 2005 року, а за показаннями свідків з 1996-2000 років, створення ним іншої сім`ї в іншому місті, свідчить про те, що спірне житло не використовувалося ОСОБА_4 відповідно за його призначенням та воно не є єдиним житлом відповідача і він має інше місце проживання, а тому визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі, й, в свою чергу, буде також захищати права інших користувачів зазначеного житлового приміщення, що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».

До матеріалів справи долучено копію рішення Апеляційного суду Київської області у справі №22-А-1768/2005 від 07 червня 2005 року, згідно з яким було задоволено зустрічний позов ОСОБА_4 про вселення його у квартиру АДРЕСА_8 . Проте, як було встановлено у судовому засіданні з пояснень учасників справи, які підтверджені показаннями свідків, фактично ОСОБА_4 у спірне житлове приміщення самостійно так і не вселився. Виконавче провадження з примусового виконання зазначеного рішення суду також відсутнє, що вбачається з повідомлення в.о. начальника Славутицького міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Приліпка В. від 05 березня 2021 року №2337. Вказані обставини є також підтвердженням того, що житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не є для відповідача єдиним та у нього відсутній інтерес до цього житла.

Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Як видно з матеріалів справи, оплату за житлово - комунальні послуги, які надаються за адресою: АДРЕСА_1 , здійснює позивач ОСОБА_1 та члени сім`ї третьої особи ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_4 бере участь у оплаті за надані житлово - комунальні послуги виключно за рахунок 50-процентної знижки на оплату таких послуг у межах середніх норм споживання, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 2-А. Така знижка нараховується відповідачу автоматично за поданою ним ще у 2013 році до Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області заявою про врахування посвідчення замість втраченого. А тому суд погоджується з доводами представника позивача про те, що ця обставина не може свідчити про поважність причини відсутності відповідача у спірному житловому приміщенні.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 року у справі № 754/15542/19, якщо не проживання наймача (користувача) у спірній квартирі протягом тривалого часу обумовлене наявністю перешкод з боку власника квартири, відсутні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання.

Встановлені судом обставини вказують на те, що житлові права відповідача не порушені, тому що обставин, які б давали підстави вважати, що позивач чи інші особи чинять перешкоди у користуванні відповідачу спірним житловим приміщенням, судом не встановлено.

Таким чином, з досліджених у судовому засіданні письмових доказів та показань свідків суд вважає встановленим те, що відповідач відсутній у спірному житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_8 понад шість місяців, а саме з 2005 року, без поважних причин. Будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем, так само як і з власником цього житлового приміщення з приводу збереження права користування цим житловим приміщенням за відповідачем на час його відсутності судом не встановлено.

Жодних доказів того, що відповідач зберігає намір повернутися у спірне житлове приміщення та відноситься до нього як до свого постійного місця проживання судом також не встановлено.

Згідно з постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів» м. Славутич знаходиться в складі Вишгородського району Київської області.

Наведені обставини, які підтверджені належними і допустимими доказами, вказують на втрату у відповідача інтересу до житлового приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відсутність потреби у ньому та наміру повернутися на постійне місце проживання у вказане житлове приміщення, а тому свідчать про наявність у нього іншого постійного житла та відсутність у відповідача поважних причин не проживання у зазначеному житловому приміщенні понад шість місяців, що відповідно до вимог ст. ст. 71,72 ЖК України є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 908,00 гривень.

За таких обставин, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 263-265, 280-282 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 908 гривень.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається через Славутицький міський суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , РНОКПП НОМЕР_11 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_12 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_13 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Славутицька територіальна громада в особі Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, , адреса місцезнаходження: Київська область, Вишгородський район, м. Славутич, Центральна площа, 7.

Повне заочне рішення суду складено 26 вересня 2021 року.

Суддя Н. С. Бабич