Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 487/6183/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М., Тітова М. Ю., касаційні скарги ОСОБА_1 , Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області задовольнив частково. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до Регіонального сервісного центру в Миколаївській області, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «М.В.Л.ГРУП», третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Гавеля Оксана Олександрівна, про визнання недійсним договору комісії, скасування реєстрації та свідоцтва про реєстрацію автомобіля скасував. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 серпня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Регіонального сервісного центру в Миколаївській області, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «М.В.Л.ГРУП», про визнання недійсним договору комісії, скасування реєстрації та свідоцтва про реєстрацію автомобіля змінив, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Регіонального сервісного центру в Миколаївській області про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним змінив, виклавши його мотивувальну частину у редакції постанови. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «М.В.Л.ГРУП», третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Гавеля Оксана Олександрівна, про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним змінив, виклавши її мотивувальну частину у редакції постанови.
Не можу погодитися із цією постановою колегії суддів з таких мотивів.
1.1. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
2. Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:
по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;
по-друге, наявність підстав для оспорення правочину;
по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
3. Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року).
4. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
6. Натомість в постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 зроблено висновок, що: «розпорядження ж об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Як стаття 578 ЦК України, так і спеціальна норма - частина друга статті Закону України «Про іпотеку», передбачають, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України».
6.1. Тобто, Верховним Судом України при ухваленні постанови Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 не було застосовано принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників.
6.2. Верховний Суд України не відступав від висновку зробленого у постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12.
7.1. Очевидно, що подібна невизначеність щодо врахування/неврахування добросовісності контрагента при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників не може розглядатися в контексті динамічного розвитку судової практики і забезпечити розумну передбачуваність судових рішень.
8. Окрім цього варто звернути увагу, що в абсолютно схожій ситуації Великою Палатою Верховного Суду стосовно юридичних осіб застосовано конструкцію добросовісності.
8.2. Очевидно, що не може бути різних підходів для застосування принципу добросовісності при розгляді справ про недійсність договору, залежно від того чи приймають юридичні особи участь в його укладенні чи ні.
9. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
9.1. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.
11.2. Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що:
11.3.3. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
11.3.4. Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що Верховний Суд України, не відступав від правового висновку, викладеного у раніше прийнятій постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12.
11.3.5. Відповідно він є чинним.
12.1. Аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) свідчить, що принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників без згоди іншого (інших) співвласників, не повинен застосовуватися.
13. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Це проявляється в тому, що учасники цивільних правовідносин, як правило, самостійно ініціюють застосування норм про недійсність договору та її правових наслідків. Недійсність договору відображається (чи може відобразитися) на правах та інтересах інших учасників цивільних правовідносин, а тому повинні існувати певні правові підстави і наслідки недійсності, у тому числі для «дотичних» до неї учасників цивільних правовідносин. Саме тому для тих ситуацій, коли один із співвласників оспорює договір вчинений іншим співвласником, і це може відобразитися на правах та інтересах інших осіб, має враховуватися добросовісність як загальна засада цивільного законодавства.
14. У пункті 7 частини першої Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
14.1. З урахуванням наведеного, колегії суддів необхідно було постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, у зв`язку із необхідністю відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Суддя В. І. Крат