АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року

м. Чернівці

справа № 714/1071/20

провадження 822/1088/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Конецької Д.Г.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 , в інтересах якої діють ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 15 вересня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Єфтемій С.М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , її законних представників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 . Вона, як спадкоємиця останнього за заповітами від 06 травня 2015 року та 15 липня 2020 року, звернулася до нотаріуса для оформлення спадщини, однак дізналася, що житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельні ділянки з кадастровими номерами :01:003:0507 площею 0,1148 га та :01:003:0506 площею 0,4852 га, які належали на праві власності ОСОБА_6 , за договорами від 05 грудня 2019 року, які посвідченні приватним нотаріусом Герцаївського нотаріального округу Опришко С.І. останній подарував відповідачці.

Оскільки ОСОБА_6 допустився помилки щодо правової природи правочинів які уклав з відповідачкою так як насправді вважав, що укладає договори довічного утримання.

Просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсними договори дарування житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 та земельних ділянок з кадастровими номерами :01:003:0507 площею 0,1148 га та :01:003:0506 площею 0,4852 га, посвідчених 5 грудня 2019 року приватним нотаріусом Герцаївського нотаріального округу Опришко С.І. та зареєстрованих в реєстрі за номерами 2124, 2125 та 2126.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 15 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , її законних представників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не доведено обставини, щодо яких ОСОБА_6 міг помилитися, будучи стороною правочинів на момент його вчинення та що помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вказувала на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_6 не володів українською мовою та був впевнений, що він укладав договір довічного утримування, так як до березня 2020 року проживав у будинку в с.Горбова Герцаївського району Чернівецькоої області. Також вказувала на те, що оформляючи заповіт на ім`я ОСОБА_1 ОСОБА_6 стверджував про те, що до складу спадкового майна входить спірний будинок та земельні ділянки. Посилалася на те, що ОСОБА_6 не мав достатніх засобів для існування та перебував на утриманні ОСОБА_7 .

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_6 на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельні ділянки з кадастровими номерами :01:003:0507 площею 0,1148 га та :01:003:0506 площею 0,4852 га.

05 грудня 2019 року між ОСОБА_6 , як власником вищевказаного нерухомого майна та відповідачкою ОСОБА_2 , яка діяла за згодою її батьків, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договори дарування: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0507 площею 0,1148 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0506 площею 0,4852 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, посвідчені ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі відповідно за номерами 2124, 2125, 2126 (а.с.6-9).

Сторони визнають той факт, що ОСОБА_6 після 05 грудня 2019 року, тобто після укладення вищевказаних договорів, залишився проживати за місцем реєстрації у спірному житловому будинку та виконував усі обов`язки власника житла.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Згідно з договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі № 6-372цс16, постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року в справі № 756/6516/16-ц (провадження № 61-13359св19), на які посилається заявник в своїй позовній заяві та апеляційній скарзі.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. При чому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Установивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_6 міг помилитися, будучи стороною правочинів на момент його вчинення, щодо обставин, які мають істотне значення для укладення оспорюваних договорів дарування.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження доводів ОСОБА_1 про те, що укладаючи оспорювані договори дарування, ОСОБА_6 помилився щодо юридичної природи правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде надавати йому матеріальну допомогу на лікування та в подальшому буде його утримувати.

Зі змісту договору дарування вбачається, що ОСОБА_6 під час укладення його повністю усвідомлював значення своїх дій та волевиявлення його як учасника вказаного правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Відповідно до договорів дарування від 15 грудня 2019 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0507 площею 0,1148 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0506 площею 0,4852 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

У пунктах 4, 7 та 13 договору дарування житлового будинку та у пунктах 7.2, 7.8 договорів дарування земельних ділянок ОСОБА_6 стверджував, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину; що дарування позивач здійснив за доброю волею, без будь-яких погроз, без примусу та без насильства, як фізичного так і морального; у момент укладання договору сторони усвідомлювали значення своїх дій та керувалися ними.

У пункті 12 договору житлового будинку та у пункті 7.4 договорів дарування земельних ділянок ОСОБА_6 стверджував, що йому нотаріусом роз`яснено зміст статей Цивільного кодексу України, зокрема, ст. ст. 215-236, якими передбачено правові наслідки недійсності правочину.

Крім того, у пункті 7 договору житлового будинку та у пункті 7.1 договорів дарування земельних ділянок ОСОБА_6 вказував, що він володіє українською мовою, що дало йому можливість прочитати та правильно зрозуміти зміст оспорюваних договорів.

Нотаріусом в договорі дарування зазначено, що дієздатність позивача перевірено.

Будь-яких даних про те, що договори були укладені під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману ОСОБА_6 , позивачем не наведено та матеріали справи не містять.

Пунктом 14 спірного договору дарування житлового будинку 05 грудня 2019 року сторонами було визначено, що прийняття дарунку відбувається в момент нотаріального посвідчення договору.

Крім того, факт прийняття ОСОБА_2 в дар спірного майна підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 208421302 від 07 травня 2020 року, відповідно до якого право власності за ОСОБА_2 на спірне майно зареєстровано на підставі договорів дарування (а.с.11-12).

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених ст. 203, 229 ЦК України підстав для визнання оспорюваних позивачем договорів дарування недійсним, оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка чи договори укладені шляхом обману.

Доводи апелянта на те, що ОСОБА_6 не володіє українською мовою та відповідно не міг усвідомлювати змісту договорів, не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи посилання позивача на про те, що ОСОБА_6 не володіє українською мовою, не було підставою позову, а також мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить висновків суду щодо володіння чи не володіння ОСОБА_6 українською мовою, тому суд апеляційної відповідно до ст. 367 ЦПК України не надає оцінку такому доводу апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги про те, що до складу спадкового майна ОСОБА_6 входить спірний будинок та земельні ділянки є безпідставними, оскільки зі змісту заповіту від 15 липня 2020 року, який склав ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , вбачається, що в ньому не зазначено, яке саме майно входить до складу спадщини.

Також слід зазначити, що вказаний заповіт було складено після укладання оспорюваних договорів дарування.

Доводи апеляційної скарги про те, що Герцаївським районним судом Чернівецької області розглянуто справу № 714/637/20 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання недійсним спірних договорів є безпідставним, оскільки суд закрив провадження у справі № 714/637/20 та не робив висновків по суті спору.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_6 продовжував проживати у спірному будинку та не мав достатніх засобів для існування не можуть бути підставою для визнання недійсними договорів дарування.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Будь-яких інших доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 15 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 24 грудня 2021 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна