ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6923/21 Справа № 202/3626/20 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2021 року

по цивільній справі за позовом Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про витребування майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року Дніпропетровська місцева прокуратура №1 Дніпропетровської області, яка в подальшому змінила назву на Лівобережну окружну прокуратуру міста Дніпра Дніпропетровської області, в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що 14.07.2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.А. на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року у справі № 202/3818/16-ц зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.12.2019 року задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області та скасовано вказане рішення, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт, Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району в особі керуючого санацією Биковського М.Ю., Дніпровської міської ради про визнання об`єкту нерухомості таким, що переданий у власність територіальної громади, визнання права особи на приватизацію та визнання права власності на вказану квартиру, відмовлено. Рішенням апеляційного суду встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не була приватизована і є об`єктом права комунальної власності. Разом з тим, на час прийняття вказаного рішення спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2016 року була відчужена ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 . З огляду на це, позивач зазначав, що дана квартира вибула із власності територіальної громади міста Дніпра поза її волею.

Ураховуючи викладене, посилаючись на положення статті 388 ЦК України, позивач просив суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2021 року позовні вимоги задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та застосувати строк позовної давності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзивах на апеляційну скаргу, Лівобережна окружна прокуратура міста Дніпра Дніпропетровської області та Дніпровська міська рада просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року у справі № 202/3818/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт, Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Індустріального району в особі керуючого санацією Биковського М.Ю., Дніпровської міської ради про визнання об`єкту нерухомості таким, що переданий у власність територіальної громади, визнання права особи на приватизацію та визнання права власності, ухваленого при заочному розгляді, визнано квартиру АДРЕСА_1 такою, що фактично була передана Приватним акціонерним товариством Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра та належить до числа об`єктів приватизації. Визнано право ОСОБА_2 на приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Визнано право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру (а.с.26,27).

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 27.07.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2595, ОСОБА_2 продала вказану квартиру ОСОБА_1 (а.с.35-37).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.12.2019 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року у справі № 202/3818/16-ц скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено і зазначено, що на підставі сумісного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт, протокол № 3 від 01.10.2010 року ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) 14.10.2010 року було видано ордер на житлову площу у гуртожитку під № 3/10 на право заняття з сім`єю з однієї особи житлової площі у гуртожитку ВАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт, що розташований у АДРЕСА_2 , площею 26,6 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1429 від 09.06.2009 року (зі змінами, внесеними рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 799 від 08.06.2011 року) «Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку та житлового будинку ВАТ Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт за адресами: АДРЕСА_3 вирішено передати у комунальну власність територіальної громади міста гуртожиток по АДРЕСА_4 (за винятком житлових та нежитлових приміщень, що перебувають на балансі чи у власності інших власників). Судом апеляційної інстанції встановлено, що житловий будинок за вищевказаною адресою перебуває у комунальній власності міста Дніпра і переданий на баланс КВЖРЕП Індустріального району. Також встановлено, що технічна інвентаризація та реєстрація права власності як окремого об`єкту нерухомого майна, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 , підприємством не проводилась. Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 дійсно зверталась до Дніпровської міської ради з метою приватизації спірної квартири відповідно до вимог Закону України Про приватизацію державного житлового фонду суду не надано (а.с.28-33).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 вибула із володіння територіальної громади міста Дніпра на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому було скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.12.2019 року, а тому суд прийшов до висновку, що спірна квартира вибула із володіння власника поза його волею, у зв`язку з чим підлягає витребуванню на підставі статті 388 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові від 28.01.2021 року у справі № 367/8910/17 Верховний Суд зазначив, що «власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України».

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею». Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05.12.2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор обґрунтовує заявлені позовні вимоги з посиланням на постанову суду апеляційної інстанції у справі № 202/3818/16-ц, яка начебто встановлює, що спірна квартира є об`єктом права комунальної власності, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, постанова Дніпровського апеляційного суду від 10.12.2019 року у справі № 202/3818/16-ц є преюдиціальною для встановлення факту належності спірного майна до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра та вирішення питання про його повернення законному власнику, оскільки вказане рішення суду набрало законної сили та в касаційному порядку учасниками справи не оскаржувалася.

Крім того, постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.12.2019 у справі № 202/3818/16-ц, досліджені та встановленні обставини, що свідчать, що спірне нерухоме майно належить до комунальної власності.

Так, рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1429 від 09.06.2009 року (зі змінами внесеними рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 799 від 08.06.2011 року) «Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку та житлового будинку ВАТ «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» за адресами: АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , вирішено передати у комунальну власність територіальної громади міста гуртожиток по АДРЕСА_4 (за винятком житлових та нежитлових приміщень, що перебувають на балансі чи у власності інших власників). Вказаний гуртожиток передано на баланс КВЖРЕП Індустріального району.

Також, департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради № 12/5-6 від 14.01.2019 року прокуратуру області повідомлено про те, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , перебуває у реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра.

Крім того, листом № 1879 від 12.02.2019 року КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради прокуратуру області повідомлено про те, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи, технічна інвентаризація та реєстрація права власності як окремого об`єкту нерухомого майна на квартири АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , 24 підприємством не проводилась.

Встановлено, що первісно житловий будинок по АДРЕСА_4 зареєстрований за Державою в особі Верховної Ради України, згідно свідоцтва про право власності від 04.10.1999 року, видане виконкомом Дніпропетровської міської ради № 898 від 01.10.1960 року та зареєстровано в КП ДМБТІ ДОР та записано в реєстрову книгу № 17ЖЮ за № 989-44.

В подальшому, на підставі вищезазначених рішень виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, зазначений житловий будинок (гуртожиток) передано у комунальну власність.

Ураховуючи викладене, в постанові Дніпровського апеляційного суду від 10.12.2019 року у справі № 202/3818/16-ц, яка набрала законної сили 10.12.2019 року та не була оскаржена в касаційному порядку, встановлені обставини та досліджені докази, що підтверджують право власності територіальної громади міста Дніпрі на спірне нерухоме майно та мають преюдиційне значення під час розгляду даної справи.

Посилання відповідача в своїй апеляційній скарзі на те, що згідно діючого законодавства реєстрація права власності на нерухоме майно є обов`язковою і вона є офіційним підтвердженням визнання державою факту виникнення права власності на нерухоме майно, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 20.05.2020 року, винесеної за результатом розгляду касаційної скарги Бучанської міської ради (справа № 911/1902/19). В пункті 30 резолютивної частини вказаної вище рішення зазначається, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності (близький за змістом правовий висновок неодноразово сформульований Верховним Судом, зокрема в постановах від 27.06.2018 у справі № 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі № 909/472/18, від 29.04.2020 у справі № 911/1455/19).

Щодо доводів апеляційної скарги про попуск позивачем строку позовної давності та застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Як убачається з рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року у справі № 202/3818/16-ц відповідачі по справі, в тому числі і представник Дніпровської міської ради, не були присутні в судовому засіданні під час розгляду справи. Дане рішення скасовано Дніпровським апеляційним судом за апеляційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області, який звернувся в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

Як пояснив представник позивача під час судового розгляду, про вибуття спірної квартири на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року довідалися шляхом моніторингу судових рішень, після чого відразу звернулися з відповідною апеляційною скаргою. Постанова Дніпровського апеляційного суду, якою скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року у справі № 202/3818/16-ц, ухвалена 10.12.2019 року. Тому, саме від цієї дати слід відраховувати строк позовної давності, оскільки з цього часу у позивача з`явилась реальна можливість звернутися до суду з цим позовом. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор, звертаючись до суду в інтересах Дніпровської міської ради, не підтвердив бездіяльність цього органу, не надав доказів, що свідчили б про невиконання позивачем Дніпровською міською радою своїх функцій щодо захисту інтересів держави, колегія судів спростовує з огляду на таке.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України Про прокуратуру). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший, другий і третій частини четвертої статті 23 Закону України Про прокуратуру).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 56 ЦПК України.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор у цій справі, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави, зазначив, що впродовж тривалого часу орган місцевого самоврядування не вживає жодних заходів щодо витребування майна, яке вибуло з власності територіальної громади поза її волею, що є підставою для представництва прокурором цих інтересів у суді, попередньо направивши Дніпровській міській раді повідомлення про звернення до суду з цим позовом, що підтверджується матеріалами справи.

Отже, прокурор діяв у відповідності до вимог статті 23 Закону України Про прокуратуру та статті 56 ЦПК України, а доводи касаційної скарги про те, що прокурор не підтвердив бездіяльність органу, не надав доказів, що свідчили б про невиконання позивачем Дніпровською міською радою своїх функцій щодо захисту інтересів держави не ґрунтуються на нормі закону.

Колегія суддів враховує інтереси позивача як власника спірного майна, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника Дніпровської міської ради, яка позбулася володіння нерухомим майном за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Отже, за обставин цієї справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння.

Свої права ОСОБА_1 як добросовісний набувач може захистити у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного нерухомого майна щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Розрахунки між власником та добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться у відповідності до порядку, визначеного статтею 390 ЦК України.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається відповідність заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлено відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які застосовано судами правильно.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку заявника свідчить про наявність підстав для витребування від добросовісного набувача майна, яке вибуло поза волею власника.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко