ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 грудня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/4429/20

Головуючий у першій інстанції Овсієнко Ю. К.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/796/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Євтафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретар:Позняк О.М.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Чернігівської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування (суддя Овсієнко Ю.К.), ухвалене у м. Чернігів об 11 годині06 хвилин,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить: визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Чернігівської міської ради народних депутатів від 22.03.1995 року № 62 ; визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЧН, виданого виконкомом Чернігівської міської ради, 22.03.1995 року, та зареєстрованого в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 123; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 17.06.2002 року, посвідчений державним нотаріусом Другої чернігівської нотаріальної контори Кравченко А.Г., реєстровий № 3-2327.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником 3/5 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Власником іншої частини будинку з відповідною частиною надвірних споруд є відповідач. ОСОБА_3 , яка була попереднім власником 2/3 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд було передано у приватну власність, безоплатно, шляхом приватизації, земельну ділянку, площею 0,0778 га, по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку господарчих споруд і будівель (присадибна ділянка), яку вона в подальшому подарувала ОСОБА_2 . Позивачка розпочавши приватизацію земельної ділянки на якій розташовані належна їй на праві власності частина будинку та господарських споруд з`ясувала, що в процесі приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 було передано у власність частину земельної ділянки яка знаходиться під тією частиною будинку яка перебуває в її власності та навпроти нього. Вважає, що оскільки в процесі приватизації ОСОБА_3 не було погоджено межі її земельної ділянки з суміжними землекористувачами, то наявні підстави для визнання недійсними: рішення виконкому про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки, Державного акту на право приватної власності та договору дарування на підставі якого відповідач набула у власність земельну ділянку.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Чернігівської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування задоволено: визнано незаконним та скасовано підпункт 14-11 рішення виконкому Чернігівської міської ради народних депутатів від 22.03.1995 року № 62; визнано недійсним та скасовано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЧН, виданий виконкомом Чернігівської міської ради 22.03.1995 року та зареєстрований в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за №123; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 17.06.2002 року, посвідчений державним нотаріусом Другої чернігівської нотаріальної контори Кравченко А.Г., реєстровий № 3-2327. Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_2 , Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі по 420,20 грн, витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи по 2941,92 грн та по 4000 грн за надання правової допомоги з кожного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що акт про погодження меж землекористування присадибної ділянки ОСОБА_3 від 09.02.1995 року не підписувався суміжним землекористувачем ОСОБА_4 , що наводить на висновок, що вказані межі з останнім погоджені не були. Зазначений акт був однією з обов`язкових підстав прийняття виконавчим комітетом Чернігівської міської ради рішення №62 від 22 березня 1995 р. «Про затвердження матеріалів інвентаризації земель підприємств міста та надання земельних ділянок для державного та індивідуального будівництва», пунктом 14-11 якого ОСОБА_3 передано у власність, безоплатно, земельну ділянку площею 778 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель (присадибна ділянка), а тому суд приходить до висновку, що п. 14-11 зазначеного рішення є незаконним та підлягає скасуванню. Також є недійсним та підлягає скасуванню Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЧН, виданий виконкомом Чернігівської міської ради 22.03.1995 року та зареєстрований в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за №123 на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №62 від 22 березня 1995 року. Враховуючи визнання недійсним та скасування Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЧН, виданого виконкомом Чернігівської міської ради 22.03.1995 року та зареєстрованого в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за №123, на підставі якого підтверджувалось право власності на землю дарителя ОСОБА_4 при укладенні договору дарування земельної ділянки від 17.06.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Другої чернігівської нотаріальної контори Кравченко А.Г., реєстровий № 3-2327, а тому зазначений договір дарування також є недійсним. Суд вважав поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки остання дізналась про порушення свого права, коли отримала лист від Управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради від 19.05.2020 №37/2-08.04/2020, яким їй відмовлено у погодженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж спірної земельної ділянки в натурі. Сума витрат на професійну правничу допомогу, яку поніс позивач та яка підтверджена належними доказами, підлягає стягненню з відповідачів в дольовому порядку в розмірі 8000 грн. по 4000 грн. з кожного. Позивачем понесені витрати на оплату призначеної по справі судово-почеркознавчої експертизи в сумі 5883,90 грн, які у зв`язку з задоволенням позовних вимог також підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в дольовому порядку по 2941,92 грн та судовий збір по 420,40 грн з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до неврахування судом першої інстанції пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Відповідач вважає, що матеріали справи , а саме Технічний паспорт, виготовлений 27.02.1997 року на житловий будинок містить дані про межі земельної ділянки яка була передана ОСОБА_4 в приватну власніст, свідчення свідків про фактичне користування земельною ділянкою позивачкою протягом багатьох років. Які судом не взяті до уваги. ОСОБА_2 зазначає, що суду першої інстанції не було надано жодних доказів на підтвердження того, що у позивача існували об`єктивні та непереборні обставини, що позбавляли б її можливості протягом 15 років отримати інформацію про наявність рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 22.03.1995 року № 62.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить суд залишити оскарджуване рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі належного з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін щодо предмету спору, оцінки усіх доказів у їх сукупності. Позивачка вказує, що фактично відповідачка визнає позовні вимоги по суті, але при цьому зазначає, що на її думку, єдиною підставою для відмови у задоволенні позову є пропуск строку позовної давності.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що 9 серпня 1962 року відділом комунального господарства виконкому Чернігівської міської ради депутатів трудящих відведено ОСОБА_3 земельну ділянку в АДРЕСА_2 загальною площею 600 кв.м., згідно Договору про передачу в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно № 2-5146 від 09.08.1962 р.( а.с.77-81 т. 2)

Відповідно до акту прийомки індивідуального домоволодіння по АДРЕСА_1 затвердженого рішенням виконавчого комітету Ради депутатів трудящих № 133 від 24.03.1971 року комісія прийняла в експлуатацію будинок АДРЕСА_1 , що складається з І-ї квартири ( 2 жилі кімнати), ІІ-ї квартири ( 2 жилі кімнати).( а.с.82-84)

Згідно реєстраційного посвідчення від 29.04.1971 р. житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 в цілому зареєстрований за громадянкою ОСОБА_3 .( а.с.85)

У 1971 році ОСОБА_3 сплачувала податок з будівель та земельну ренту із земельної ділянки 1200 кв. м.( а.с.1050), а починаючи з 1975 по 1979 роки податок за землю сплачувався за 6000 кв.м. ( а.с.106-109)

20 травня 1971 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, посвідчений нотаріусом Чернігівської державної нотаріальної контори Сіліченко Е.І., за реєстром №2-4383, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар 4/9 частини будинку з належною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

Відповідно до Генерального плану садиди АДРЕСА_1 , який мається в Технічному паспорті на житловий будинок від 1981 року( зі змінами) користувачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 користуються садибою, що розташована на земельній ділянці загальною площею 1242 кв.м., у тому числі надлишки 642 кв.м., під забудовами всього 134 кв.м. ( житловими 117 кв.м., нежитловими 17 кв.м.)

Постановою № 1240 про накладення адміністративного стягнення від 25.03.1982 року ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за самовільну перебудову частини будинку по АДРЕСА_1 , що призвело до збільшення площі.( а.с. 89 т.2)

Відповідно до акту прийомки індивідуального домоволодіння по АДРЕСА_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Ради депутатів трудящихся № 251 від 18.05.1983 року комісія прийняла в експлуатацію побудовану прибудову без дозволу до будинку по АДРЕСА_1 , а саме І-ї квартири ( 2 жилі кімнати)( а.с. 71-72).

З реєстаційного посвідчення від 27.05.1983 року за ОСОБА_3 перереєстровано 5/9 частин будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .( а.с. 70 т.1)

Згідно Генерального плану садиби АДРЕСА_1 від 1984 року в складі Технічного паспорту на житловий будинок користувачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 користуються домоволодінням, що розташоване на земельній ділянці загальною площею 1242 кв.м. у тому числі надлишки 600 кв.м. під забудовами всього 213 кв.м. і житловими 184 кв.м., нежитловими.( а.с.10-12)

27.08.1986 р ОСОБА_3 було видано Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок на 2/5 частин будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 у зв`язку зі зміною ідеальних частин. ( а.с.73)

Пунктом 14-11 рішення виконкому Чернігівської міської ради №62 від 22 березня 1995 р. «Про затвердження матеріалів інвентаризації земель підприємств міста та надання земельних ділянок для державного та індивідуального будівництва» громадянці ОСОБА_3 передано у власність, безоплатно, земельну ділянку площею 778 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель (присадибна ділянка) (а.с. 47).

Вищезазначене рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради прийняте на підставі:

- генерального плану (схеми) земельної ділянки затвердженого 29.11.1990 року (а.с. 48);

- плану земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 778 кв. м. для підготовки рішення для приватизації, який затверджений начальником Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації, дата обміру земельної ділянки 09.02.1995 рік (а.с. 49);

- акту погодження меж земельної ділянки, відповідно до якого межі погоджено суміжними землекористувачами, а саме: ОСОБА_4 , директор АТП 17462 Столяренко В.Д., голова вуличного комітету №17 (а.с. 50).

ОСОБА_3 на підставі вказаного рішення від 22 березня 1995 року отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії ЧН, що зареєстрований в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за №123 (а.с. 53).

Відповідно до договору дарування від 7 лютого 1997 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 2/5 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 .( а.с.77 т.1)

На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 березня 1997 року, засвідченим державним нотаріусом Другої Чернігівської державної нотаріальної контори Палєвої О.М., зареєстрований в реєстрі за №4546, ОСОБА_1 отримала у власність майно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 3/5 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 9).

17 червня 2002 року, відповідно до договору дарування, ОСОБА_3 було подаровано земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . ( а.с.91-92 т.1)

28.01.2003 року Чернігівська міська рада прийняла рішення « Про надання, вилучення та передачу земельних ділянок в межах м. Чернігова», відповідно до якого ОСОБА_2 було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0093 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель( присадибна ділянка), про що у Державному акті на право приватної власності на землю ІІ-ЧН №012701-123 міститься відповідний запис.( а.с. 90 т.1)

ОСОБА_5 в м. Чернігові було перейменовано на вулицю Вячеслава Радченка.

За заявою ОСОБА_2 в 2019 році, фізичною особою-підприємцем було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення( відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) площею 0.0871 га ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою АДРЕСА_1 . ( а.с.80-122 т. 1)

З відповіді Управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради за № 37/2-08.04/2020 від 19.05.2020 за зверненням ОСОБА_1 вбачається, що частина земельної ділянки, що пропонується до відведення по АДРЕСА_1 , вже передана у власність згідно рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 22 березня 1995 року № 42. ( а.с.16)

По справі була призначена судово-почеркознавча експертиза, згідно висновку від 10.11.2020 №4977-4980/20-24 вбачається, що рукописний запис « ОСОБА_4 » в акті погодження меж землекористування присадибної ділянки гр. ОСОБА_3 від 09.02.1995 року в графі «підписи: землекористувачі присадибної ділянки», виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_4 та рукописний запис « ОСОБА_4 » в акті погодження меж землекористування присадибної ділянки гр.. ОСОБА_3 від 09.02.1995 року в графі «підписи: землекористувачі присадибної ділянки» виконані не ОСОБА_4 (а.с. 171-178).

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції було оглянуто технічну документацію щодо приватизації земельної ділянки виготовлену на замовлення ОСОБА_1 , в тому числі акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання в якому зазначено підпис ОСОБА_2

15 лютого 2021 року відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про застосування строків позовної давності , ( а.с. 235-239 т. 1)

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Предметом спору в розглядуваній справі є визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 22.03.1995 року № 62 щодо надання ОСОБА_4 земельної ділянки та Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЧН, виданого виконкомом Чернігівської міської ради, 22.03.1995 року, зареєстрованого в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 123, а також визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 17.06.2002 року.

На думку позивача, земельна ділянка, яка надана ОСОБА_3 у приватну власність, була надана без погодження її меж з суміжним землекористувачем ОСОБА_4 , підпис якого у акті погодження меж земельної ділянки був підробленим.

Отже, позовні вимоги заявлено позивачем, у тому числі, з підстав порушення міською радою норм Земельного кодексу України при виділенні земельної ділянки ОСОБА_3 .

Верховний Суд у постановах від 14 квітня 2021 року в подібних справах № 450/2352/18 та № 450/2410/18 за позовом про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання державних актів недійсними вже вказував на те, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.

При цьому, Верховний Суд, вказуючи на неефективність обраного позивачем способу захисту порушеного права, виходив з наступного.

Серед способів захисту речових прав ЦК України виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173).

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна, державного акта на право власності не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86, 94), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 01 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 (пункт 46) та № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункти 42-43, 47, 49).

Судовий захист повинен бути повним відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Наведені висновки щодо неефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права також підтверджені Верховним Судом у постанові від 01 вересня 2021 року в справі № 444/2315/18.

Отже, задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету сільської ради, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію, не призведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження спірною земельною ділянкою, а тому такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів судового захисту. Позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним з підстав незаконного отримання у приватну власність земельної ділянки є ланцюгом договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

Виходячи із встановлених обставин належним способом захисту може бути звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, за умови доведеності, що позивач був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, у разі доведеності, що позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_2 зазначала про необхідність застосування строків позовної давності при вирішенні даного спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. ( ст.257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою відмови у задоволенні позову за його обґрунтованості, необґрунтованість вимог є підставою для відмови у позові саме з цих підстав.

Оскільки колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 саме у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав, то доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування строків позовної давності у даному випадку не заслуговують на увагу.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

26 березня 2021 року між Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» та ОСОБА_2 укладено договір про надання правничої (правової) допомоги № 26/03/21 та додаткову угоду до нього від 26.03.2021 року згідно з умовами яких адвокатське об`єднання зобов`язується надати замовнику ( ОСОБА_2 ) послуги ( правову допомогу), а саме захист інтересів замовника щодо апеляційного оскарження рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16.02.2021 року по справі № 751/4429/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Чернігівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення ради, акту про право власності на землю та договору дарування.

У пункті п.2 Додаткової угоди до договору про надання правової ( професійної правничої) допомоги від 26.03.2021 №26/03/21 зазначено, що загальна вартість послуг за цим додатком становить 7000 грн, які замовник зобов`язаний сплатити адвокатському об`єднанню шляхом банківського переказу на поточний рахунок в строк протягом трьох банківських днів з дня підписання додатку до договору.

«Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» гонорар зазначений у фіксованій сумі у розмірі 7 000,00 грн за складання та подання апеляційної скарги на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16.02.2021 року по справі № 751/4429/20 та участь у судових засіданнях у даній справі без обмеження у часі.

У матеріалах справи наявний акт надання послуг № 110 від 21.07.2021 року за договором про надання правової допомоги від 26 березня 2021 року.( а.с. 142 т. 2)

На підтвердження оплати послуг відповідачем надано квитанцію № 5302 від 29.03.2021 року на суму 7000 грн ( а.с. 287 т. 1) із значенням призначення платежу за юридичні послуги рах № 44 від 26.03.2021 року, отримувач Адвокатське об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп».

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники Постол О.М. заявили клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За клопотанням іншої сторони, суд має право зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

Колегія суддів, апеляційного суду приходить до висновку про зменшення розміру понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 3500 грн, оскільки стороною відповідача заявлене клопотання про таке зменшення, а також враховуючи складність справи її тривалість та підстави скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню 2522,40 грн судового збору за апеляційний розгляд справи судом апеляційної інстанції.( а.с.283 т.1, 10 т.2

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 лютого 2021 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Чернігівської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування .

Стягнути з ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3500 грн та 2522,40 грн у відшкодування сплаченого судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текс постанови виготовлено 20.12.2021 року.

Головуючий: Судді: