Провадження № 22-ц/811/1113/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н. П. Крайник

суддів: О.М. Ванівського, О.Я. Мельничук

при секретарі: К.О. Ждан

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 11 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в порядку регресу, -

в с т а н о в и в:

13.12.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 заборгованості в порядку регресу за оплату послуг з теплопостачання у квартирі АДРЕСА_1 , за період часу з 01.07.2014 року по 31.03.2017 року, у розмірі 12076,34 гривень, інфляційних втрат у розмірі 480,30 гривень, 3% річних у розмірі 77,07 гривень, судового збору сплаченого в межах цивільної справи № 463/6088/17 у розмірі 1600,0 гривень, а всього 14233,71 гривень, та судових витрат у розмірі 768,40 гривень судового збору, 142,30 гривень комісії банку.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що до 27.03.2019 року він був власником квартири АДРЕСА_1 , хоча фактично не проживає в цій квартирі з вересня 2012 року. Відповідачі є колишніми членами його сім`ї, фактично проживають у спірній квартирі та не оплачують житлово-комунальній послуги. За період з 01.07.2014 року по 31.03.2017 року розмір заборгованості за надані послуги з теплопостачання становить 12633,71 гривень. Вказану заборгованість з нього стягнуто рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.09.2019 року, а також з нього стягнуто 1600,0 гривень судового збору. Загалом він сплатив ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість у розмірі 14233,71 гривень, а оскільки послугами теплопостачання фактично користуються відповідачі, просив стягнути з них таку суму в солідарному порядку.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в порядку регресу за оплату послуг з теплопостачання у квартирі АДРЕСА_1 , за період часу з 01.07.2014 року по 31.03.2017 року, у розмірі 4211,24 гривень (чотири тисячі двісті одинадцять гривень 24 копійки).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в порядку регресу за оплату послуг з теплопостачання у квартирі АДРЕСА_1 , за період часу з 01.07.2014 року по 31.03.2017 року, у розмірі 4211,24 гривень (чотири тисячі двісті одинадцять гривень 24 копійки).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто у рівних частинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 гривень (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає оскаржуване рішення суду в частині задоволених позовних вимог незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, ОСОБА_3 за спірний період з 01.07.2014 р. по 31.03.2017 р. систематично сплачувала кошти за централізоване опалення, про що свідчать квитанції про оплату за комунальні послуги, долучені ОСОБА_3 в ході судового розгляду до матеріалів справи. Вважає, що суд першої інстанції всебічно не досліджував матеріали справи, оскільки судом в оскаржуваному рішенні жодним чином не згадуюється факт наявності квитанцій про оплату ОСОБА_3 за централізоване опалення у спірний період, у зв`язку з чим, оскаржуваним рішенням повторно стягнуто із ОСОБА_3 кошти, які нею уже сплачено за централізоване опалення. Зазначає, що вона ( ОСОБА_1 ) в спірний період з 01.07.2014 р. по 31.03.2017 р. була неповнолітньою, навчалася, відповідно не мала самостійного доходу. У справі №463/6088/17 за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з 01.07.2014 р. по 31.03.2017 р. у розмірі 12633,71 грн., судом було постановлено ухвалу від 19.09.2019 р., якою закрито провадження у справі за позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з 01.07.2014 р. по 31.03.2017 р. у розмірі 12633,71 грн. на підставі заяви ЛМКП «Львівтеплоенерго», у якій комунальне підприємство просило вилучити з числа співвідповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , тим самим відмовилося від позову до них. Відповідно рішенням від 19.09.2019 р. із ОСОБА_2 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» було стягнуто заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 12633,71 грн. Отже, ОСОБА_2 сплатив 12633,71 грн. за своїм зобов`язанням перед ЛМКП «Львівтеплоенерго». Зазначає, що вона ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_3 не мають зобов`язань перед ЛМКП «Львівтеплоенерго», а тому право регресної вимоги у позивача не виникає.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності по наявних матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Встановлено, що позивачу на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2019 року, ОСОБА_4 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6-7). На даний час власником квартири є ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 14.08.2019 року (а.с.14), у квартирі з 25.07.2015 року зареєстровані відповідачі.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.09.2019 року (а.с.17-19), яке не оскаржувалось та набрало законної сили, позов ЛМКП «Львівтеплоенерго» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 12076,34 гривень, інфляційні втрати у розмірі 480,30 гривень та 3 % річних у розмірі 77,07 гривень, всього 12633,71 гривень, а також стягнуто судовий збір у розмірі 1600,0 гривень.

При цьому, за наслідками розгляду цієї справи первинно позовні вимоги були пред`явлені як до ОСОБА_2 , так і до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , однак ухвалою суду від 19.09.2019 року, провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відмовою ЛМКП «Львівтеплоенерго» від позовних вимог до таких відповідачів.

Рішення суду від 19.09.2019 року позивач виконав добровільно, що підтверджується копією банківської квитанції (а.с.16), сплативши як суму заборгованості, так і стягнутий з нього судовий збір. Вбачається, що цієї обставини відповідачі не оспорюють.

З метою стягнення цих коштів в порядку регресу з відповідачів, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004, який був чинним на момент виникнення заборгованості, яка в подальшому стягнута з позивача на підставі судового рішення.

Так, споживачем згідно з ч.1 ст.1 цього Закону визнається фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Хоч у частині першій статті 19 Закону № 1875-ІV й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

В силу вимог п.1, 5 ч.3 ст.20 цього Закону споживач зобов`язаний не лише укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, але й повинен оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє споживача від обов`язку оплачувати надані йому послуги, але такий обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг, а питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення.

Вказане відповідає правому висновку, висловленому Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 750/12850/16-ц (постанова від 26.09.2018).

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що відповідачі не спростовують факту проживання у спірній квартирі протягом періоду виникнення заборгованості, яка в подальшому була стягнута з позивача.

Крім того, як вбачається із змісту заяви відповідачів про вчинення кримінального правопорушення від 10.05.2019 року, яка адресована начальнику Личаківського ВП ГУ Національної поліції у Львівській області (а.с.25-27), у такій відповідачі особисто підтвердили, що ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі з моменту народження, а ОСОБА_3 - з 1995 року.

Також, з огляду на характер спірних правовідносин у справі яка розглядається, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що не позивач повинен був доводити факт користування відповідачами житлово-комунальними послугами, а відповідачі, які таку обставину заперечують, повинні були її спростувати.

Таким чином, оцінивши подані сторонами докази, суд з врахуванням принципу змагальності зробив обгрунтований висновок про отримання відповідачами житлово-комунальних послуг, а відтак, і наявність у них обов`язку щодо їх оплати.

Всупереч принципу змагальності відповідачі не надали суду жодного доказу, який би давав підстави зробити інший висновок.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен із споживачів зобов`язаний брати участь у витратах щодо оплати житлово-комунальних послуг, якими він фактично користується, а споживач, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги має право вимагати від іншого споживача їх відшкодування.

Вказане узгоджується з приписами частин третьої та четвертої статті 156 ЖК УРСР, за змістом яких повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту, а припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як зазначив Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17(постанова від 08.02.2021) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Згаданим вище рішенням суду встановлено наявність у позивача обов`язку утримувати своє майно, а відтак, у справі яка розглядається позивач не вправі оспорювати такого обов`язку, перекладаючи його повністю на відповідачів.

Такий факт для суду є преюдиційним, а відтак, у цій справі обґрунтовано не вирішував питання про те чи був позивач фактичним користувачем житлово-комунальних послуг протягом періоду, за який з нього стягнуто заборгованість рішенням суду від 19.09.2019 року.

У справі, яка розглядається, поданими доказами підтверджується факт сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги виключно позивачем, а оскільки такими послугами фактично користувались відповідачі, така заборгованість підлягає стягненню з них.

Суд першої інстанції правильно врахував положення законодавства, однак дійшов до помилкового висновку про те, що така заборгованість підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах, оскільки судом не враховано, що у період з 01.07.2017 по 01.06.2016 року ОСОБА_1 не досягла повноліття, а отже, не повинна нести відповідальність за сплату заборгованості за житлово-комунальними послугами за цей період.

Зокрема як вбачається з уточнення суми регресних вимог, поданого ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак в період до настання повноліття ОСОБА_1 з 01.07.2014 року по 01.06.2016 року борг належить до сплати батьками неповнолітньої в рівних частинах.

Колегія суддів погоджується з таким розрахунком, тому вважає, що рішення суду слід змінити, стягнувши з відповідачів в користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги не в рівних частинах, а зменшивши суму стягнення з ОСОБА_1 , з урахуванням періоду з 01.07.2014 року по 01.06.2016 року, за який обов`язок по сплаті належав її батькам в рівних частинах, збільшивши суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на суму заборгованості, яка помилково була покладена на ОСОБА_1 без врахування зазначеного періоду, відтак, стягнути з ОСОБА_3 в користь позивача 4550 гривень 70 копійок, а з ОСОБА_1 стягнути в користь позивача - 3498 гривень 99 копійок.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що судовий збір у розмірі 1600,0 гривень, який позивач сплатив на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» в порядку виконання рішення суду 19.09.2019 року не є зобов`язанням в розумінні ст.509 ЦК України, а є компенсацією судових витрат стороні, позов якої було задоволено, стороною, яка таку справу програла. Отже, він не підлягає поділу між солідарними боржниками.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 11 лютого 2021 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4550 гривень 70 копійок за оплату послуг з теплопостачання у квартирі АДРЕСА_1 , за період часу з 01.07.2014 року по 31.03.2017 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3498 гривень 99 копійок за оплату послуг з теплопостачання у квартирі АДРЕСА_1 , за період часу з 01.06.2016 року по 31.03.2017 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року.

Головуючий: Н. П. Крайник

Судді: О. М. Ванівський

О. Я. Мельничук