Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 428/7073/19
Провадження № 22-ц/810/373/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря Кузьменко А.О.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3

відповідач Російська Федерація,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьк

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 жовтня 2020 року, ухвалене судом у складі судді Юзефовича І.О.

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , и до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої збройною агресією,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої збройною агресією, в обґрунтування якої зазначили, що в квітні 2014 року, після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України вони були зареєстровані та проживали у належній їм квартирі в АДРЕСА_1 .

На праві приватної власності позивач ОСОБА_2 володіє квартирою АДРЕСА_2 та квартирою АДРЕСА_3 .

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася в лютому 2014 року, вони змушені були в грудні 2015 року залишити окуповану частину території міста Красний Луч та переселитися до міста Сєвєродонецьк Луганської області.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 02 липня 2018 року у цивільній справі № 428/6084/18 встановлено юридичний факт їх вимушеного переселення у грудні 2015 року з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Обставини встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, відповідно до вимог ч. ч. 3,4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Посилаючись на те, що такими діями Російської Федерації проти України, а саме збройною окупацією частини території Луганської області, порушено їх громадянські права і свободи, налагоджений побут, житло, звичайний ритм життя, позивач, на підставі чинних норм національного законодавства та практики Європейського суду з аналогічних питань, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень їх особистих прав, свобод та інтересів, просять за рахунок коштів відповідача відшкодувати їм моральну шкоду у розмірі 3 148 042,38 грн, що є еквівалентом 105 000 Євро.

Крім того, у зв`язку з неможливістю користуватися належним їм майном та вилучати з нього корисні властивості шляхом передачі іншим особам в оренду належного їм майна, позивачі зазнали майнову шкоду. Розмір збитків (майнової шкоди), що підлягають відшкодуванню, становить 139999, 86 грн, що є еквівалентом 4669, 56 євро.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено право ОСОБА_2 щодо користування належним їй майном. Розмір упущеної вигоди розраховується на підставі розміру середньої місячної вартості оренди будинку в Луганській області. У зв`язку з неможливістю передати в оренду належні їй квартири та отримувати відповідний дохід, упущена вигода з грудня 2015 року по червень 2019 року для квартини АДРЕСА_4 складає - 76999,86 грн, що є еквівалентом 2 568,26 Євро та для квартири АДРЕСА_5 - 63 000,00 грн, що є еквівалентом 2101,31 Євро, загалом 139999,86 грн, що є еквівалентом 4669,56 Євро. Тому розмір майнової шкоди становить 139 999,86 грн, що є еквівалентом 4 669,56 Євро за офіційним курсом НБУ на день подання позову.

Позивачі зазначили, що є всі наявні правові підстави для стягнення на користь позивачів з відповідача моральної та майнової шкоди у розмірі 3 288 042, 24 грн, що є еквівалентом 109 669, 56 євро.

Просили стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 049 347,46 грн, що є еквівалентом 35 000 Євро; на користь позивача ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 049 347,46 грн, що є еквівалентом 35 000 Євро; на користь позивача ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 049 347,46 грн, що є еквівалентом 35 000 Євро; на користь ОСОБА_2 у відшкодування майнової шкоди у розмірі 139 999,86 грн, що є еквівалентом 4 669,56 Євро.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої збройною агресією, відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять суд апеляційної інстанції рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 жовтня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано посилався на висновки Верховного Суду викладені у постановах від 03 червня 2020 року у справі № 357/13182/18 та від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19 про те, що бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки зі згоди, висловленої через уповноважених на це осіб, оскільки такі висновки у вищезазначених постановах Верховного Суду зроблені з постулатів теорії абсолютного імунітету.

Проте, на сьогодні у законодавстві та у судовій практиці переважної більшості розвинених іноземних держав застосовується концепція обмеженого імунітету, що передбачає надання імунітету державі та її власності тільки у зв`язку з діяльністю, що має суверенну природу, відмовляючи в імунітеті діяльності, не пов`язаній з виконанням державою суверенних функцій.

Вважають, що норми ч. 1 ст.79 ЗУ «Про міжнародне приватне право» не підлягають застосуванню у справах про відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої у результаті збройної агресії Російської Федерації проти України. До зазначених правовідносин повинні бути застосовані відповідні норми Європейської конвенції про імунітет держави 1972 року та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року.

Судом першої інстанції не враховані приписи Законів України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», а також правова позиція щодо застосування українськими судами норм Європейської конвенції про імунітет держави 1972 року та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року, викладена у постанові Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі № 796/165/18.

У судове засідання позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у визначеному законом порядку. До суду надали заяви, згідно яких, розгляд справи просили проводити без їх участі.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у визначеному законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про міжнародне приватне право» закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави.

На підставі принципу національного режиму і судового імунітету іноземної держави іноземці, як і громадяни України, можуть пред`явити позов до іноземної держави, просити про забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або законом України.

Суд першої інстанції зазначив, що Посольством Російської Федерації в Україні отримано позовну заяву з додатками, ухвалу суду про відкриття провадження у справі, виклики до суду.

Суду не було надано відзив на позов та інформацію про те, чи надано компетентним органом Російської Федерації згоду на пред`явлення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 позову до Російської Федерації.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не в повній мірі відповідають вимогам закону, виходячи з наступного

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет.

Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.

Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Відповідно до частини четвертої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності.

Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і не підпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути учасником справи у судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачі звернулися до суду із позовом до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції з посиланням на відповідні норми законодавства вказав на те, що відповідач має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва на пред`явлення до нього позову.

Статтею 4 ЦПК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості).

Відповідно до положень про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року.

Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.

Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

З`ясування цього питання має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки від цього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі України.

При цьому вчиняти такі процесуальні дії повинен не позивач при пред`явленні до суду позову, а саме суд.

До аналогічних висновків у подібних справах дійшов Верховний Суд у постановах: від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19); від 03 червня 2020 року у справі № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19); від 03 червня 2020 року у справі № 711/14/19 (провадження № 61-12536св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 321/211/20 (провадження № 61-8142св20), від 17 лютого 2021 року у справі № 756/11440/19 (провадження № 61-16137св20).

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 липня 2019 року відкрито провадження у справі та надіслано відповідачу копію ухвали та позовну заяву.

31 липня 2019 року копію ухвали та копію позовної заяви вручено адресату, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.95).

Суд першої інстанції, установивши, що згода Російської Федерації на розгляд цього спору в судах України через уповноважених осіб або компетентні органи висловлена не була, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивачів, оскільки у разі, якщо такої згоди не отримано, то Російська Федерація не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі.

Разом з тим колегія суддів у повній мірі не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судовий імунітет поширюється також на акредитовані в Україні дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав, їх службових осіб. Дипломатичний і консульський імунітети регулюються національним законодавством і міжнародними конвенціями: Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, Віденською конвенцією про консульські зносини і факультативними протоколами 1963 року. На відміну від іноземних держав вони підлягають юрисдикції судів України лише в межах, визначених принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорами відповідної держави.

У Віденській конвенції 1961 року дипломатичні імунітети і привілеї поділяються на імунітети і привілеї дипломатичного представництва та особисті імунітети і привілеї членів дипломатичного персоналу та їх сімей. Належність осіб до дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав в Україні, які користуються імунітетом від цивільної юрисдикції судів нашої держави, посвідчується документом, що видається Міністерством закордонних справ України.

Питання про те, який орган іноземної держави компетентний надати таку згоду, вирішується законодавством відповідної іноземної держави. В Україні питання надання такої згоди урегульовано Указом Президента України від 25 червня 2002 року № 581, яким затверджено Порядок здійснення захисту прав та інтересів під час урегулювання спорів, розгляду у закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України.

Прийнявши позовну заяву, суддя на стадії підготовки справи до судового розгляду має з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництва, як компетентного органу держави, на розгляд спору в судах України. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно першочергово підготувати відповідний запит та отримати офіційну інформацію щодо того, чи існує згода компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій. У разі, якщо такої згоди не отримано, то посольство не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі. Надсилання судових викликів до посольств іноземних держав в Україні має здійснюватися виключно через Міністерство закордонних справ України (МЗС). Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 466/674/18, від 09 червня 2021 року у справі № 265/7703/19, від 17 червня 2020 року у справі № 711/15/19.

У матеріалах цієї справи немає відомостей про надсилання відповідного запиту до посольства Російської Федерації через Міністерство закордонних справ України для висловлення позиції з приводу можливості розгляду цієї справи у загальному порядку, встановленому ЦПК України, та отримання відповіді на запит. Також немає і доказів про надсилання судових викликів до посольства Російської Федерації через Міністерство закордонних справ України.

Надсилання судом першої інстанції копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви безпосередньо до посольства Російської Федерації, не є підтвердженням виконання судом вказаних вимог норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Під час розгляду справи у Луганському апеляційному суді, апеляційним судом направлено через Міністерство Закордонних справ України компетентному органу держави Російської Федерації наступні документи: копію позовної заяви з додатками, копію апеляційної скарги, судову повістку-повідомлення про дату, час та місце судового засідання, яке призначено на 20 грудня 2021 року на 09 год 30 хв.

Згідно відповіді міністерства закордонних справ України від 11 листопада 2021 року 3721/17-636280, Міністерством закордонних справ України, у відповідності до положень ст.32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року та ст.79 Закону України «Про Міжнародне приватне право» направлено до Посольства Російської Федерації ноту від 08.11.2021№202/23-650-88250 з доданими до неї зазначених судом документів.

Станом на 20 грудня 2021 року відповіді від російської сторони не надходило.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Згідно з ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

В постановах Верховного Суду від 13.05.2020 року у цивільній справі №711/17/19 та від 03.06.2020 року у цивільній справі №357/13182/18 вказано, що перед вирішенням питання про відкриття провадження у справі слід надіслати відповідачу позовну заяву із додатками і з`ясувати, чи наявна згода іноземної держави, висловлена через уповноважених осіб або компетентні органи, на розгляд даного спору в судах України.

З`ясування цього питання має істотне значення, оскільки від нього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі України.

Таким чином, суд зазначає, що Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і не підпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

В даному випадку Російська Федерація у відповідь на запити суду не висловила своєї згоди через уповноважених осіб або компетентні органи на розгляд даного спору в судах України.

За таких обставин суд вважає, що вказана цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах України, у зв`язку з чим провадження у вказаній цивільній справі підлягає закриттю.

Доводи апеляційної скарги про те, що у справах про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої у результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, дія частини першої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» не поширюється на правовідносини сторін, не заслуговують на увагу, оскільки як зазначалося вище стаття 79Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням, вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивачів підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає скасуванню з закриттям провадження по справі, оскільки вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 377, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 жовтня 2020 року скасувати.

Закрити провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої збройною агресією.

Роз`яснити позивачам, що іноземна держава може бути відповідачем у своєму національному суді, а в національному суді іншої держави іноземна держава може бути відповідачем лише з її явно вираженої згоди.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 21 грудня 2021 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко