Номер провадження: 22-ц/813/5913/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2020 року за заявою адвоката Тодирця Андрія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, за участю заінтересованих осіб: боржника ОСОБА_2 , стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),-

в с т а н о в и в:

13 жовтня 2020 року адвокат Тодирець Андрія Олександровича в інтересах боржника ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, обґрунтовуючи тим, що 27.11.2007 року між ПАТ «Правекс Банк» та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір №3299-086/07Р, відповідно до якого вона отримала кредит у сумі 26 674,00 дол. США строком до 27 листопада 2014 року.

Наданий ОСОБА_2 кредит забезпечений порукою ОСОБА_1 , про що 27.11.2007 року між ПАТ «Правекс-Банк» і поручителем ОСОБА_1 був укладений договір поруки №3299-086/07Р.

У зв`язку із невиконанням зобов`язань за кредитним договором №3299-086/07Р від 27.11.2020 року ПАТ «Правекс-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №3299-086/07Р від 27.11.2007 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2012 року по справі 32/1522/12256/11 було задоволено позов ПАТ «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в солідарному порядку за Кредитним договором №3299-086/07Р у загальному розмірі 21 694 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ (798,3700 грн. за 100 дол. США) станом на 24.05.2011 року становило 173 198 грн. 39 коп. та судові витрати у розмірі 1 731 грн. 08 коп..

На виконання рішення суду було видано виконавчі листи до боржників, які були направлені на примусове виконання до органів державної виконавчої служби.

31 травня 2017 року між ПАТ «ПравексБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами №2, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №3299-086/07Р від 27.11.2007 року, укладеним між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , (поручитель), перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2019 року було замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2012 року по справі №2/1522/12256/11 за позовом ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме: з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», , місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, оф. 32.

На теперішній час у Другому Київському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходиться відкрите виконавче провадженні №39009565 від 22.07.2013 року з примусового виконання виконавчого листа у справі №2/1522/12256/11 від 26.12.2012 року виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , (поручитель) на користь ПАТ «Правекс-Банк» на нового кредитора Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», , місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, оф. 32.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 1082 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові в сумі визначеної грошової вимоги, яка підлягає виконанню.

Так, 07 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та новим кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» вирішені всі питання щодо погашення заборгованості за кредитним договором №3299-086/07Р від 27.11.2007 року та в підтвердженні відсутності зобов`язаня перед ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» 07 вересня 2020 року Товариством була надана довідка №1212 про погашення заборгованості та відсутність претензій (оригінал оглянуто судом).

Таким чином, ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» підтверджує, що не має будь-яких претензій фінансового (майнового) характеру до ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту №3299-086/07Р від 27.11.2007 року.

Порука є похідним зобов`язанням від первісного (основного) зобов`язання. Припинення первісного (основного) зобов`язання припиняє поруку (ч. 1 ст. 559 ЦК України.) Таким чином, ОСОБА_2 відповідно до кредитного договору №3299-086/07Р від 27.11.2007 року, в якому ОСОБА_1 виступила поручителем, виконала зобов`язання та заборгованість відсутня.

Представник заявника до судового засідання 03.11.2020 року не з`явився, про дату, час та місце проведення якого повідомлений належним чином. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити.

Представник ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія » в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2020 року заяву адвоката Тодирця Андрія Олександровича в інтересах боржника ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа такими, що не підлягає виконанню задоволено. Суд визнав виконавчий лист №2/1522/12256/11, виданий 26.12.2012 року на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2012 року за позовом ПАТ КБ «ПравексБанк до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №3299-086/07Р від 27.11.2007 року щодо боржника ОСОБА_1 таким, що не підлягають виконанню.

В апеляційній скарзі Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 28 грудня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задоволенню не підлягає, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина 1 статті 431 ЦПК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Згідно із частини 1 статті 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.11.2007 року між ПАТ «Правекс Банк» та ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір №3299-086/07Р, відповідно до якого вона отримала кредит у сумі 26 674,00 дол. США строком до 27 листопада 2014 року.

Наданий ОСОБА_2 кредит також забезпечений порукою відповідача ОСОБА_1 , про що 27.11.2007 року між ПАТ «Правекс-Банк» і поручителем ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 3299-086/07Р.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором №3299-086/07Р від 27.11.2020 року позивач ПАТ «Правекс-Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №3299-086/07Р від 27.11.2007 року.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28 листопада 2012 року по справі №2/1522/12256/11 було задоволено позов ПАТ «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в солідарному порядку за Кредитним договором №3299-086/07Р у загальному розмірі 21 694 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ (798,3700грн. за 100 дол.США) станом на 24.05.2011 року становило 173 198 грн. 39 коп. та судові витрати у розмірі 1 731 грн. 08 коп..

На виконання рішення суду було видано виконавчі листи до боржників, які були направлені на примусове виконання до органів державної виконавчої служби.

31 травня 2017 року між ПАТ «ПравексБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами №2, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №3299-086/07Р від 27.11.2007 року, укладеним між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , (поручитель), перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2019 року було замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2012 року по справі №2/1522/12256/11 за позовом ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме: з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», , місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, оф. 32.

Станом на момент розгляду заяви у Другому Київському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходиться відкрите виконавче провадженні №39009565 від 22.07.2013 року з примусового виконання виконавчого листа у справі №2/1522/12256/11 від 26.12.2012 року виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , (поручитель) на користь ПАТ «Правекс-Банк» на нового кредитора Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», , місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, оф. 32.

Відповідно до вимог статей 526, 1082 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові в сумі визначеної грошової вимоги, яка підлягає виконанню.

Так, 07 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та новим кредитором Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» вирішені всі питання щодо погашення заборгованості за кредитним договором №3299-086/07Р від 27.11.2007 року та в підтвердження відсутності зобов`язань перед ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» 07 вересня 2020 року Товариством була надана довідка №1212 про погашення заборгованості та відсутність претензій (оригінал оглянуто судом).

Таким чином, ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» підтверджує, що не має будь-яких претензій фінансового (майнового) характеру до ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту №3299-086/07Р від 27.11.2007 року.

Задовольняючи заяву про визнання виконавчого листа, таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявником доведено наявність обставин для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в розмінні положень статті 432 ЦПК України.

Посилання Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в апеляційній скарзі на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки суд безпідставно задовольнив заяву про визнання виконавчого листа таким, що підлягає виконанню, не приймається до уваги за таких підстав.

Згідно з положеннями частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, №18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 24 червня 2020 року у справі №520/1466/14 (провадження №61-43447св18) дійшов правого висновку, а саме, «Згідно вимог частини четвертої статті 369 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подання заяви, що розглядається) у разі якщо виконавчий лист було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Указані положення кореспондуються з відповідними положеннями частини другої статті 432 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду заяви), згідно з якими суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Заявники як на підставу для задоволення заяви в даній справі посилались на те, що виконавчі листи були пред`явлені до виконання після закінчення строків пред`явлення їх до виконання.

Законодавець не дав чіткого визначення "інших причин" для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у частині четвертій статті 369 ЦПК України, на яку посилались заявники у даній справі.

При цьому словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Такі висновки викладені в узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 25 вересня 2015 року «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах».

Встановлено, що 07 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та новим кредитором Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» вирішені всі питання щодо погашення заборгованості за кредитним договором №3299-086/07Р від 27.11.2007 року та в підтвердження відсутності зобов`язань перед ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія», 07 вересня 2020 року Товариством була надана довідка №1212 про погашення заборгованості та відсутність претензій (оригінал оглянуто судом) (а.с. 142 ).

Системний аналіз наведених норм права, правового висновку Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення питання, наявних у справі доказів, наданих сторонами у справі, дає підстави для висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги надані заявником документи у підтвердження виконання зобов`язань за кредитним договором, що є законною підставою для визнання вказаного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відносно боржника ОСОБА_1 .

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з&apos;ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення заяви про визнання вказаного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення вказаного процесуального питання.

Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) залишити без задоволення, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2020 року, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 28 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік