Номер провадження: 22-з/813/66/21
Номер справи місцевого суду: 520/2374/16-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

03 березня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у м. Одесі заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Одеська міська рада, ОСОБА_4 , про встановлення меж земельних ділянок, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання відмови у наданні згоди на приватизацію земельної ділянки необґрунтованою та надання права на розробку, погодження проектної документації та приватизацію земельної ділянки без письмової згоди суміжного землекористувача,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського апеляційного суду знаходилась апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Одеська міська рада, ОСОБА_4 , про встановлення меж земельних ділянок, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання відмови у наданні згоди на приватизацію земельної ділянки необґрунтованою та надання права на розробку, погодження проектної документації та приватизацію земельної ділянки без письмової згоди суміжного землекористувача.

Постановою Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року апеляційну скаргу Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року змінено в частині мотивування (доповнено мотивувальну частину), в іншій частині залишено без змін.

16 лютого 2021 року, після ухвалення вказаної постанови представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала до Одеського апеляційного суду заяву, у якій просить ухвалити додаткове рішення, оскільки вважає, що судом не було ухвалено рішення стосовно позовної вимоги: «визнання відмови у наданні згоди на приватизацію земельної ділянки необґрунтованої та визнання права на розробку, погодження проектної документації та приватизацію земельної ділянки без письмової згоди суміжного землекористувача».

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Згідно з ч. 3-4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання.

Сторони у судове засідання не викликались.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення. При цьому слід враховувати наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача, який 05 жовтня 2016 року було уточнено, та остаточно просив встановити межі між земельними ділянками, які знаходяться у фактичному користуванні позивача за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідача за адресою: АДРЕСА_2 ; усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання відповідача перенести будівельні матеріали, які знаходяться на межі земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати необґрунтованою відмову відповідача у надані незгоди на приватизацію земельної ділянки; визнати право за позивачем на розробку, погодження проектної документації та приватизацію земельної ділянки, загальною площею 494 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , без письмової згоди відповідача як суміжного землекористувача( т. 1, а.с. 2- 4; а.с. 100-103).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишенні без задоволення в повному обсязі ( т.2, а.с. 102-106).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання право за позивачем на розробку, погодження проектної документації та приватизацію земельної ділянки без письмової згоди відповідача як суміжного землекористувача апеляційний суд зазначає наступне.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення суд першої інстанції, зокрема, щодо визнання права за позивачем на розробку, погодження проектної документації та приватизацію земельної ділянки, без письмової згоди відповідача як суміжного землекористувача, виходив з того, що рішенням Одеської міської ради «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 10.09.2015 року №6972-VI позивачу ОСОБА_1 вже було надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та дійшов висновку, з яким погодився апеляційний суд, що вимоги позивача у відповідній частині не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені.

Апеляційний суд погодився із наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки права за позивачем на розробку, погодження проектної документації та приватизацію земельної ділянки, без письмової згоди відповідача як суміжного землекористувача, зважаючи на наявність відповідного рішенням Одеської міської ради «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 10.09.2015 року №6972-VI не порушувались, що є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Враховуючи те, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30), це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх, Одеський апеляційний суд ухвалюючи постанову Одеського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року, підтримав мотиви, наведені судом першої інстанції щодо позовних вимог та відповідно залишив оскаржуване рішення у цій частині без змін.

Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу, у постанові від 08 лютого 2021 року Одеський апеляційний суд доповнив оскаржуване рішення, щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання необґрунтованою відмову відповідача у надані згоди на приватизацію земельної ділянки зазначивши зокрема наступне: «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із Законом України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій» (далі - Закон № 858-IV), у строки, що обумовлюються угодою сторін.

З метою виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивач уклав договір з ДП «Укргеоінформ» який і виготовив проект землеустрою.

Відповідно до статті 50 Закону № 858-IV проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки), кадастровий план земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натурі (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки).

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Одним із суміжних землекористувачів із земельною ділянкою, яку ОСОБА_1 має намір отримати у власність, є ОСОБА_3 , яка за твердженням позивача відмовляє йому у наданні згоди на приватизацію наведеної земельної ділянки.

Згідно з положеннями статті 55 Закону № 858-IV установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376).

Згідно з пунктом 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз зазначених норм свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18)».

А відтак твердження заявника про те, що стосовно позовних вимог: «про визнання відмови у наданні згоди на приватизацію земельної ділянки необґрунтованої та визнання права на розробку, погодження проектної документації та приватизацію земельної ділянки без письмової згоди суміжного землекористувача» не було ухвалено рішення є безпідставними, оскільки апеляційним судом було чітко зазначено, що непогодження меж земельної ділянки, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Обґрунтованість чи необґрунтованість відмови у наданні згоди на приватизацію земельної ділянки, як і мотиви такої відмови не порушують прав позивача, оскільки не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації, про що і зазначив апеляційний суд у доповненій частині.

Враховуючи вищевикладене, оскільки щодо позовних вимог на які посилається заявник було ухвалено судове рішення про відмову у її задоволенні на підставі досліджених доказів та у відповідності до норм цивільного законодавства та практики Верховного Суду, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 270, 381 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Верховного Суду.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

03.03.2021 року м. Одеса