КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 357/5634/18

номер провадження: 22-ц/824/4809/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Кашперської Т.Ц., Мережко М.В.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Фатєєва Андрія Олександровича на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2021 року у складі судді Кошель Б.І., у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Заява мотивована тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року стягнуто з неї на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 6 615 720 грн 00 коп., що еквівалентно 235 000 доларів США., а також судовий збір у розмірі 8 810 грн 00 коп. Додатковим рішенням цього ж суду від 04 лютого 2019 року стягнуто з неї на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу розмірі 15 000 грн 00 коп. Вказувала, що постановою Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року змінено, зменшено суму стягнення з 6 615 720 грн 00 коп. до 6 567 897 грн 50 коп., з яких: за договором позики від 19 червня 2012 року - 4 192 275 грн 00 коп. та за договором позики від 04 квітня 2014 року - 2 375 622 грн 50 коп. Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року у не скасованій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року, залишено без змін. Вказувала, що на виконання вказаних вище судових рішень, 07 липня 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області видав виконавчий лист.

Зазначала, що станом на час звернення до суду з указаною заявою вона добровільно виконала судове рішення у повному обсязі та сплатила на користь ОСОБА_2 борг в сумі 6 567 897 грн 50 коп., що підтверджується копіями квитанцій, а також встановлено ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2020 року у справі №357/5634/18.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий 07 липня 2020 року у справі №357/564/18 та зупинити виконання за цим виконавчим листом до розгляду даної заяви.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Фатєєв А.О. подав апеляційну скаргу, в якій з урахуванням змін та доповнень від 27 січня 2021 року, просить її скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у договорах позики не визначено способу повернення грошових коштів, тому 17 серпня 2018 року ОСОБА_1 через свого представника на момент розгляду справи в суді першої інстанції направила ОСОБА_2 лист-звернення стосовно способу повернення грошових коштів за відповідними договорами позик, який остання отримала 03 вересня 2020 року, однак залишила його без реагування. Вказує, що в ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції 14 березня 2019 року ОСОБА_1 зверталась до суду з клопотанням про надання дозволу на внесення коштів (суми боргу) на депозитний рахунок, що залишено судом без уваги. Також 24 червня 2019 ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_2 з проханням надати банківські реквізити для належного виконання боргових зобов`язань за відповідними договорами позик у разі розгляду судового спору не на її користь. Проте, листом від 17 липня 2019 року ОСОБА_2 відмовила ОСОБА_1 у наданні банківських реквізитів, посилаючись на наявність відкритого касаційного провадження у справі № 357/5634/18 танеможливості визначення остаточної суми стягнення, яка буде визначена за наслідками судового розгляду. На думку представника заявника, наведене свідчить про навмисну відмову ОСОБА_2 отримати позичені грошові кошти у добровільному порядку від ОСОБА_1 без нарахування та стягнення додаткових відсотків на її користь.

Крім того, вказує, що 25 травня 2020 року ОСОБА_1 зверталась до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Іванчишиної Л.Г. та державного нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., якими посвідчено договори позики, щодо можливості оформлення/прийняття від боржника грошової суми (позичених грошових коштів), у зв`язку з чим отримано листи від вказаних нотаріусів № 96/01-16 від 02 червня 202 року та №1676/01-16 від 12 серпня 2020 року. Також 19 серпня 2020 року ОСОБА_1 зверталась до Верховного Суду із заявою про ухилення ОСОБА_2 від отримання боргу та безрезультатності звернення до нотаріусів. Вказані дії, на думку представника заявника, також підтверджують добровільність намірів ОСОБА_1 та її дій щодо виконання своїх зобов`язань за договорами позики перед ОСОБА_2 та відсутності жодної необхідності у примусовому виконанні відповідного рішення суду.

Зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тій обставині, що про наявність відкритого виконавчого провадження ОСОБА_1 дізналась лише за наслідками моніторингу відкритого державного реєстру боржників та 04 серпня 2020 року вона подала до приватного виконавця заяву - повідомлення, у якій просила зупинити виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року на підставі ухвали Верховного Суду від 29 липня 2020 року. Саму постанову про відкриття виконавчого провадження № 62597698 боржником не отримано.

Вказує, що у серпні 2020 року представником позивача надано представнику ОСОБА_1 реквізити банківського рахунку ОСОБА_2 , на який ОСОБА_1 добровільно сплатила грошові кошти в сумі 6 567 897 грн 50 коп. після винесення судом касаційної інстанції остаточного рішення, що підтверджується наданими суду розрахунковими документами. У зв`язку з цим, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2020 року скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті до відкриття приватним виконавцем Трофименком М.М. виконавчого провадження № 62597698 від 17 липня 2020 року. Вказує, що 17 липня 2020 року приватним виконавцем також прийнято постанови про накладення арешту на майно та кошти божника, при тому, що нерухоме майно вже перебувало під обтяженням за заявою позивача про забезпечення позову, про що було відомо приватному виконавцю. Вважає, що вказана обставина свідчить про відсутність підстав для прийняття приватним виконавцем Трофименком М.М. постанов про арешт майна та коштів боржника, а також проведення державної реєстрації обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 .

Зазначає, що ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 357/5634/18 за касаційною скаргою ОСОБА_1 та зупинено виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року до закінчення касаційного провадження. Проте, приватним виконавцем Трофименком М.М. тільки 13 серпня 2020 року прийнято постанову про зупинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 62597698, а 29 грудня 2020 року ним прийнято постанову про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 62597698. При цьому, відновлення виконавчого провадження здійснено приватним виконавцем не за належно засвідченою копією постанови Верховного Суду від 23 вересня 2020 року, а за роздруківкою цієї постанови Верховного Суду.

Вказує, що не зважаючи на наявність триваючого спору про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню та при відсутності жодних дій, направлених на реальне стягнення боргу у примусовому порядку і добровільній сплаті боргу боржником, приватним виконавцем 29 грудня 2020 року прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, яку отримано ОСОБА_1 02 січня 2021 року. Зазначає, що з метою стягнення винагороди у сумі 657 670 грн 75 коп. за нібито здійснені виконавчі дії, що стали підставою для стягнення боргу у примусовому порядку, приватним виконавцем Трофименком М.М. скеровано постанову про стягнення з божника основної винагороди у виконавчому провадженні № 62597698 від 17 липня 2020 року до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Крегулу І.І. для виконання, яким 29 грудня 2020 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження та накладено арешти на майно ОСОБА_1 . Звертає увагу, що вказане виконавче провадження у період з 13 серпня 2020 року до 29 грудня 2020 року перебувало у статусі зупиненого, внаслідок чого не проводилось жодних виконавчих дій та за цей час боржником добровільно, без жодного примусу приватного виконавця, сплачено усю суму боргу.

Стверджує, що добровільна сплата боргу ОСОБА_1 на рахунок стягувача не є заходом примусового виконання рішень, а є способом добровільного врегулювання сторонами виконавчого провадження питань щодо умов фактичного виконання виконавчого документу, що мало місце у даному випадку.

Наголошує, що після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження ОСОБА_1 встановлено, що приватним виконавцем Трофименком М.М. не вчинено реальних дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом, а тому у нього були відсутні підстави для стягнення з боржника виконавчого збору. Також, всупереч вимог чинного законодавства, приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основноївинагороди раніше, ніж саму постанову про закінчення виконавчого провадження.

Зазначає, що сам факт відкриття виконавчого провадження не може беззаперечно свідчити про виконання судового рішення в примусовому порядку і не виключає добровільного його виконання боржником поза межами виконавчого провадження. Тобто, наявність відкритого виконавчого провадження не позбавляє сторін врегулювати спір між собою поза межами виконавчого провадження, у тому числі, шляхом добровільного виконання обов`язку боржником.

Звертає увагу на те, що заява про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню розглянута судом першої інстанції без виклику приватного виконавця Трофименка М.М. та, як наслідок, належного та всебічного дослідження документів, що стосуються питань вирішення справи.

Учасники справи не скористалось своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Приватний виконавець Трофименко М.М. в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений апеляційним судом належним чином, що підтверджується його власноручною розпискою (а.с.130, т.5).

Заявник ОСОБА_1 , її представник - адвокат Фатєєв А.О., представник ОСОБА_2 - адвокат Батура П.О., в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені апеляційним судом належним чином шляхом направлення 03 серпня 2021 року судових повісток на вказані ними електронні адресу для листування, які того ж дня були доставлені на їх електронні адреси (а.с.132-133, т.5). ОСОБА_2 повідомлена апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи через засоби телефонного зв`язку (а.с.131, т.5).

Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п.2 ч.8 чт.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

За таких обставин учасники справи вважаються належним чином повідомлені про розгляд справи.

16 серпня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фатєєв А.О. надіслав на офіційну електронну адресу Київського апеляційного суду клопотання про розгляду справи без його участі та без участі ОСОБА_1 (а.с.134-135, т.5).

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуваннями змін та доповнень до неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість була сплачена ОСОБА_1 вже після відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем та вчинення ним відповідних примусових заходів, що спрямовані на примусове стягнення заборгованості за рішенням суду. Тому відсутні підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою. Інших підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, передбачених ч.2 ст.432 ЦПК України, судом не встановлено.

Суд дійшов висновку, що у заяві про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню ОСОБА_1 фактично ставить питання не про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а про скасування постанови про стягнення з неї виконавчого збору, з огляду на добровільне, на її погляд, виконання виконавчого документа по сплаті заборгованості на користь стягувача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до пункту 9 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а, отже, принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

Згідно з вимогами ч.2 ст.432 ЦПК України згідно з якими суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав.

Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 20/12/2019 (провадження № 61-14244ав20) та від 24 червня 2021 року у справі № 750/9956/17 (провадження № 61-15664 св19).

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у сумі 6 615 720 грн 00 коп., що еквівалентно 235 000 доларів США та судовий збір у розмірі 8 810 грн 00 коп. Додатковим рішенням цього ж суду від 04 лютого 2019 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у сумі 15 000 грн 00 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року змінено, зменшено суму боргу з 6 615 720 грн 00 коп. до 6 567 897 грн 50 коп., з яких: за договором позики від 19 червня 2012 року - 4 192 275 грн 00 коп.; за договором позики від 04 квітня 2014 року - 2 375 622 грн 50 коп. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Установлено, що 07 липня 2020 року на виконання вказаних вище судових рішень, Білоцерківський міськрайонний суд Київської області видав виконавчий лист №357/5634/18 (а.с.244, т.4).

У липні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року, у якій заявила клопотання про їх зупинення до закінчення касаційного провадження, посилаючись на те, що виконання цих судових рішень призведе до позбавлення її майна, яке за своєю вартістю є значно більшим, ніж розмір стягнутої судом суми.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , зупинено виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року до закінчення касаційного провадження.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. від 17 липня 2020 року відкрито виконавче провадження №62597698 з виконання виконавчого листа №357/5634/18, виданого 07 липня 2020 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області (а.с.226-227, т.4).

В рамках виконавчого провадження №62597698 постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. від 17 липня 2020 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.228-229, т.4).

Також в рамках цього виконавчого провадження 17 липня 2020 року приватним виконавцем Трофименком М.М. направлено на адресу боржника ОСОБА_1 виклик приватного виконавця від 17 липня 2020 року, в якому зобов`язано її з`явитись до приватного виконавця щодо сплати боргу за виконавчим листом та надання підтверджуючих документів щодо сплати (а.с.230-232, т.4).

Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року у нескасованій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року, залишено без змін. Поновлено виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року, зупиненого ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року.

29 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком М.М. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 357/5634/18 згідно вимог п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Також у постанові зазначено, що основну винагороду приватного виконавця боржником не сплачено.

На обґрунтування заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона виконала рішення суду в добровільному порядку в повному обсязі та борг в сумі 6 567 897 грн 50 коп. повернуто стягувачу ОСОБА_2 .

На підтвердження цих обставин ОСОБА_1 надала суду копії квитанцій: №1360405 від 18 серпня 2020 року на суму 2 321 020 грн 00 коп.; №3793381 від 05 жовтня 2020 року на суму 1 646 878 грн 00 коп.; №0043 від 16 жовтня 2020 року на суму 8 810 грн 00 коп.; №0044 від 16 жовтня 2020 року на суму15 000 грн 00 коп.; №3971657 від 28 вересня 2020 року на суму 2 600 000 грн 00 коп. (а.с.211-212, т.4).

Таким чином беззаперечно встановлено, що боржник ОСОБА_1 на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року сплатила стягувачу ОСОБА_2 грошові кошти вже після відкриття виконавчого провадження №62597698 від 17 липня 2020 року з виконання виконавчого листа №357/5634/18, виданого 07 липня 2020 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області.

Системний аналіз ч.2 ст.432 ЦПК України, з урахуванням вищезазначених правових позицій Верховного Суду, свідчить про те, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником поза межами виконавчого провадження.

Отже, установивши, що ОСОБА_1 перерахувала стягувачу ОСОБА_2 грошові кошти на виконання судових рішень вже після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що така сплата не може вважатись добровільним виконанням боржником виконавчого листа поза межами виконавчого провадження.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання виконавчого листа № 357/5634/18 від 07 липня 2020 року таким, що не підлягає виконанню.

Інших підстав, передбачених ч.2 ст.432 ЦК України, для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 не заявила та судом не встановлено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що стягувач ОСОБА_2 навмисно ухилялась від прийняття у боржника ОСОБА_1 грошових коштів, не приймаються судом до уваги, оскільки такі правовідносини урегулюванні ст.537 ЦК України та не мають правового значення під час вирішення питання про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню відповідно до ч.2 ст.432 ЦПК України

Доводи апеляційної скарги про те, що сплата боргу ОСОБА_1 на особовий рахунок стягувача не є заходом примусового виконання рішень, а є способом добровільного врегулювання сторонами виконавчого провадження питань щодо умов фактичного виконання виконавчого документу, не спростовують того, що така сплата відбулася після відкриття виконавчого провадження та вчинення виконавцем виконавчих дій (винесення постанови про арешт боржника, направлення боржнику виклику виконавця), у зв`язку з чим така сплата боргу не може вважатися здійсненою поза межами виконавчого провадження.

Інші доводи апеляційної скарги фактичного зводяться до незгоди з рішеннями, діями чи бездіяльністю приватного виконавця Трофименка М.М. в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №357/5634/18 від 07 липня 2020 року, в тому числі, щодо неналежного повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження та вчинення ним виконавчих дій, які не можуть бути підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не позбавлена права оскаржити рішення, дії чи бездіяльність приватного виконавця Трофименка М.М. відповідно до положень ст.447 ЦПК України.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Фатєєва Андрія Олександровича - залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: