Єдиний унікальний номер судової справи: 481/818/21
Номер провадження 22-ц/812/1754/21 Cуддя доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 його представника - адвоката Ляшенка М.Д. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 липня 2021 року, постановлену під головуванням судді - Уманської О.В. в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Підприємства об`єднання громадян «Новобузьке мисливсько - рибальське господарство» (надалі ПО «Новобузьке мисливсько - рибальське господарство») за участю третіх осіб, без самостійних вимог - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Недвиги Альони Федорівни, Новобузької міської ради Баштанського району Миколаївської області про визнання недійсним рішення загальних зборів та Статуту,

в с т а н о в и л а:

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПО «Новобузьке мисливсько - рибальське господарство», в якому просив визнати недійсним рішення загальних зборів Новобузького мисливсько-рибальського господарства від 30 квітня 2020 року та Статуту затвердженого протоколом №3/2020 від 30 квітня 2020 року, як такого, що суперечить чинному закону.

Позов обґрунтовував тим, що 18 серпня 2012 року загальними зборами ПО «Новобузьке мисливсько - рибальське господарство» було прийнято та зареєстровано державним реєстратором Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області 27 серпня 2012 року Статут даного підприємства. 29 травня 2021 року на загальних зборах НМРГ він довідався про існування нової редакції Статуту, затвердженого нібито загальними зборами за протоколом №3/2020 від 30 квітня 2020 року.

Після отримання копії статуту та ознайомлення з ним довідався про те, що він не відповідає вимогам ст. 36 Конституції України, ст. 5 Закону України «Про об`єднання громадян» діючого на день створення ПО «Новобузьке мисливсько - рибальське господарство» ст. ст. 10, 11 Закону України «Про мисливське господарство та полювання.

Вважає, що винесені зміни до Статуту порушують його право приймати участь в діяльності ПО «Новобузьке мисливсько - рибальське господарство», адже зокрема визначено членський внесок в сумі 1 500 грн, що є обтяжливим.

Посилаючись на вказані обставини, просив про задоволення позову.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 липня 2021 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПО «Новобузьке мисливсько - рибальське господарство» на підставі п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України відмовлено, оскільки не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Зобов`язано управління Державної казначейської служби України у Новобузькому районі Миколаївської області повернути ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.

Ухвала суду мотивована тим, що спір між членом (учасником) юридичної особи та цією ж юридичною особою, пов`язаний з діяльністю та управлінням останньої є корпоративним, а тому відповідно до п.3 ч.1 ст. 20 ГПК України підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що судом при постановлені оскаржуваної ухвали допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушено вимоги матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати, а матеріали справи скерувати до суду першої інстанції для розгляду справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не мав права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду, якщо позивач при зверненні до суду з позовом дотримався правил територіальної підсудності. Вважає, що ним як позивачем фізичною особою заявлені вимоги до громадської організації Новобузького мисливсько рибальського господарства Миколаївської області, яка в його розумінні не є господарським товариством, що відповідно до позиції Верховного Суду України свідчить про те, що правовідносини у даній справі не підпадають під п.4 ч.1 ст. 12 ГПК України. Зазначає, розгляд даної справи має відбуватись в порядку цивільного судочинства з огляду на п.п. 2,3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів».

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала в повній мірі відповідає.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність

(пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає як право особи звернутися до суду, так і право на те, що її справа буде розглянута та вирішена судом. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У статті 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124, частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права порушені.

Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 цього Рішення).

Єдине обмеження, встановлене Конституцією України, полягає у прямій вказівці закону про обов`язковий досудовий порядок урегулювання такого спору.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають з цивільних, земельних, трудових сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

За змістом статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, необхідно виходити з визначень, відповідно до яких як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

За змістом частин першої та другої статті 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є: господарські організації юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Господарською діяльністю у ГК України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (стаття 3).

Громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності, є учасниками відносин у сфері господарювання, а відносини, що складаються між суб`єктами господарювання та суб`єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю належать до господарських відносин (стаття 2, частина шоста статті 3 ГК України).

Стаття 20 ГПК України визначає коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді, зокрема й справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є членом Підприємства об`єднання громадян «Новобузьке мисливсько-рибальське господарство».

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ПО «Новобузьке мисливсько-рибальське господарство» є юридичною особою, зареєстрованою 27.08.2012; організаційно-правова форма підприємство об`єднання громадян; вид діяльності мисливство, відловлювання тварин і надання пов`язаних з цим послуг, надання інших послуг та пов`язана з цим діяльність.

За статтею 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована в установленому законом порядку.

За приписами статті 81 ЦК України юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу.

З огляду на положення статті 85 ЦК України, непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Особливості правового статусу окремих видів непідприємницьких товариств встановлюються законом.

Разом з тим відповідно до вимог статті 86 ЦК України такі товариства можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати і підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлене законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Правові та організаційні засади реалізації права на свободу об`єднання, порядок утворення, реєстрації, діяльності та припинення громадських об`єднань визначається Законом № 4572-VI, який набрав чинності з 01 січня 2013 року і спрямований на приведення аспектів створення і діяльності громадських організацій до вимог європейських стандартів.

За змістом статті 1 Закону № 4572-VI громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів.

Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку (частина п`ята статті 1 Закону № 4572-VI).

Згідно зі статтею 2 Закону № 4572-VI чинність цього Закону поширюється на суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення громадських об`єднань в Україні.

У статті 3 Закону № 4572-VI передбачені принципи утворення і діяльності громадського об`єднання.

Одним із таких принципів є відсутність майнового інтересу, який передбачає, що члени (учасники) громадського об`єднання не мають права на частку майна громадського об`єднання та не відповідають за його зобов`язаннями. Доходи або майно (активи) громадського об`єднання не підлягають розподілу між його членами (учасниками) і не можуть використовуватися для вигоди будь-якого окремого члена (учасника) громадського об`єднання, його посадових осіб (крім оплати їх праці та відрахувань на соціальні заходи) (частина шоста статті 3 Закону № 4572-VI).

Громадське об`єднання, яке має намір здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи, діє на підставі статуту громадського об`єднання, який повинен, зокрема, містити відомості про порядок створення, діяльності та припинення діяльності відокремлених підрозділів громадського об`єднання, порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності керівних органів громадського об`єднання та розгляду скарг.

Статут громадського об`єднання - це установчий документ, що використовується для створення та провадження діяльності, містить правила, що регулюють права та обов`язки членів, визначає порядок управління та здійснення діяльності громадського об`єднання.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.4, 3.3, 3.4 Статуту, затвердженого загальними зборами від 30.04.2020 року (протокол № 3/2020) ПО «Новобузьке мисливсько - рибальське господарство»є добровільним підприємством об`єднання громадян, яке об`єднує мисливців та рибалок з метою активної участі у розвитку полювань, риболовлі, охороні, відтворенні і раціональному використанні тваринного світа та водних живих ресурсів. Господарство є юридичною особою, має своє майно і самостійний баланс, рахунок в банку, печатку і штамп з своїм найменуванням, здійснює свою діяльність керуючись Статутом, має емблему, єдиний членський квиток, нагрудний знак та іншу символіку. Для виконання статутних завдань Господарство здійснює необхідну господарську та іншу комерційну діяльність шляхом створення госпрозрахункових установ і організацій із статутом юридичної особи, засновує підприємства, торгівельні бази і магазини по продажу. Створює виробничі об`єкти по ремонту мисливської зброї, виготовленню предметів мисливського і рибальського спорядження і приладдя, сувенірів, мисливських трофеїв та інших товарів, та їх ремонту.

Згідно з положеннями розділу 5 статуту член ПО «Новобузьке мисливсько - рибальське господарство» серед іншого має право: брати участь з правом вирішального голосу в Зборах Господарства, та Зборах мисливських та рибальських колективів, за якими вони закріплені; вносити до будь-якого органу Господарства пропозиції з питань його роботи; обирати і бути обраним уповноваженим представником на Збори Господарства, та до керівних і ревізійних органів Господарства.

Крім того відповідно до п.6.4 Статуту, Збори Господарства є вищим органом управління Господарства та складаються з засновників та членів Господарства або їх уповноважених представників та мають повноваження вчиняти будь-які дії стосовно діяльності та справ Господарства, що не суперечать закону.

Як зазначено, 30 квітня 2020 року відбулися загальні збори засновників (учасників), на яких було затверджено новий Статут ПО «Новобузьке мисливсько - рибальське господарство» та змінено склад засновників і керівника.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПО «Новобузьке мисливсько - рибальське господарство»з вимогою визнати недійсним рішення загальних зборів від 30 квітня 2020 року та Статуту, затвердженого протоколом № 3/2020 як такого, що суперечить чинному Закону.

З огляду на те, що позивач оскаржує дії відповідача насамперед, через порушення порядку підготовки та проведення загальних зборів членів ПО «Новобузьке мисливсько - рибальське господарство»дані позовні вимоги пов`язані зі здійсненням позивачем корпоративних прав й оцінкою діяльності органів управління ПО «Новобузьке мисливсько - рибальське господарство».

За такого, оскільки спір виник між учасником юридичної особи (членом) та цією юридичною особою і пов`язаний із діяльністю й управлінням нею, такий спір виник із корпоративних відносин і належить до юрисдикції господарського суду згідно з пунктом 3 частини першої статті 20 ГПК України.

Саме такі правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року справа № 361/1478/17, від 18 грудня 2019 року, справа №14-443 цс19, від 12 січня 2021 року справа № 127/21764/17.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спір в даній справі є корпоративним, а тому підлягає розгляду в порядку господарського судочинства у зв`язку з чим вірно відмовив у відкритті провадження у справі.

За таких обставин, доводи апеляційної скаргине спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду, яка постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 16 вересня 2021 року.