ПОСТАНОВА

Іменем України

23 грудня 2021 року м. Кропивницький

справа № 387/379/19

провадження № 22-ц/4809/1803/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.,

за участі секретаря - Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Добровеличківської районної державної адміністрації,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2020 року у складі судді Русіної А. А. і

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив передати йому малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для постійного проживання біля нього.

Позовна заява мотивована тим, що з 18 липня 2016 року до 24 січня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 та який після розірвання шлюбу проживає з матір`ю.

Оскільки відповідач чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 18 квітня 2018 року визначено спосіб участі позивача у вихованні малолітнього сина, а саме систематичні побачення, днями яких встановлено кожні вівторок та п`ятницю з 09 години до 18 години, місцем побачень встановлено домоволодіння в якому проживає позивач, що розташоване в АДРЕСА_1 .

Однак, незважаючи на обов`язковість виконання рішення суду, відповідач продовжує чинити позивачу перешкоди у спілкуванні із сином, що підтверджується актами від 05 червня, 12 червня 2018 року та 22 червня 2018 року.

Крім того, ОСОБА_2 належним чином не виконує батьківських обов`язків щодо догляду та виховання сина, в її діях убачається загроза здоров`ю малолітньої дитини.

Так, у листопаді 2017 року відповідач із сином перебувала на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні № 1 Кіровоградської дитячої обласної лікарні, однак, не завершивши лікування сина, вона безпідставно покинула медичний заклад.

04 жовтня 2018 року рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області передано ОСОБА_1 його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для спільного проживання з батьком.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 30 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04.10.2018 скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про передання дитини для проживання батьком відмовлено.

31.01.2019 позивачем, враховуючи постанову Кропивницького апеляційного суду, було отримано виконавчий лист № 387/167/18 про визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 .

Вказаний виконавчий лист позивачем було пред`явлено для примусового виконання до Добровеличківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (далі - Добровеличківський РВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області), однак, відповідно до актів державного виконавця від 01.03.2019 та 05.03.2019 ОСОБА_2 не надала побачення дитини з батьком.

Відповідач продовжує чинити перешкоди у спілкуванні позивача з сином, свідомо не виконує рішення суду про визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні сина та постійно нехтує правами позивача на спілкування з сином.

ОСОБА_1 вважає, що ним створено всі побутові умови для проживання сина, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 17.12.2018, та він забезпечить для свого сина відповідне середовище для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку, його матеріального забезпечення.

Заочним рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2020 року позовні вимоги задоволено повністю.

Передано малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьку ОСОБА_1 для постійного проживання біля нього.

Рішення суду мотивоване тим, що за станом здоров`я і матеріальним становищем, з урахуванням наявності належних житлових умов, позивач спроможний забезпечити належний рівень фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення.

Позивач бажає приймати участь у вихованні дитини, однак, відповідачка всіма способами чинить йому перешкоди та не надає побачення з дитиною, що підтверджується матеріалами справи.

ОСОБА_2 забрала сина та змінила місце свого проживання, не повідомивши про це батька дитини, перешкоджає у спілкуванні батька з сином, не виконує рішення суду, яким визначено способи участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважав, що з урахуванням поведінки матері дитини, віку дитини, особистих якостей батьків, можливості створення належних умов для виховання, проживання сина разом із батьком буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному, буде відповідати інтересам дитини з метою забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним, віку дитини, стану її здоров`я, її інтересам та не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини.

При цьому, суд першої інстанції врахував, що проживання дитини з батьком не призведе до істотного порушення прав матері, оскільки відповідно до закону той з батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на безперешкодне спілкування з дитиною і зобов`язаний брати участь у її вихованні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2020 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 4 ст. 263 ЦПК України не врахував висновки щодо застосування ч. 4 ст. 159 СК України, викладені в постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 760/20464/17-ц (провадження № 61-4819св18), від 06.02.2018 у справі № 265/6411/15 (провадження № 61-2527св18) та не врахував обставини, встановлені постановою Кропивницького апеляційного суду від 30 січня 2019 року у справі № 387/762/18.

Суду першої інстанції як і позивачу не було відоме місце проживання дитини, при цьому, суд повністю погодився з висновками Добровеличківської районної державної адміністрації як органу опіки та пілкування від 22.01.2019 та 03.02.2020, які є не мотивованими та в яких відсутні відмості про те, які дані були взяті за основу при наданні таких висновків.

Судом першої інстанції не було залучено службу у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, якою не подано до суду письмовий висновок.

Також, суд першої інстанції, обмежившись посиланням на факт пред`явлення позивачем для примусового викоання до Добровеличківського РВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області виконавчого листа № 387/167/18 про визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 , не з`ясував стан виконання виконавчого листа на момент розгляду справи в суді.

Крім того, відповідач зазначає, що з 20.11.2019 працює на посаді помічника вихователя в КЗ «Кропивницький навчально-реабілітаційний центр Міської ради м. Кропивницького» та виховує двох синів - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , з якими з 10.10.2019 проживає в АДРЕСА_2 .

Також зазначає, що за даними Автоматизованої системи виконачого провадження Добровеличківський РВ ДВС завершив АСВП 58369880, де стягувач - ОСОБА_1 , а боржник - ОСОБА_2 .

Від адвоката Ведющенка В.В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2020 року залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 адвокат Захарченко І. В. підтримав доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 та його представник адвокат Ведющенко В.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Представник Служби у справах дітей Добровеличківської районної державної адміністрації в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки третя особа про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглянути справу без її участі, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 24.01.2018.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 .

Малолітній ОСОБА_3 проживає з матір`ю - відповідачкою по справі ОСОБА_2 , однак, на час розгляду справи судом першої інстанції їхнє місце проживання не встановлено.

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 18.04.2018 визначено спосіб участі позивача у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , а саме систематичні побачення, днями яких встановлено кожні вівторок та п`ятницю з 09 години до 18 години, місцем побачень встановлено домоволодіння в якому проживає позивач, що розташоване в АДРЕСА_1 .

Незважаючи на обов`язковість виконання рішення суду, відповідач продовжувала чинити перешкоди у спілкуванні позивача з сином, що підтверджується актами обстеження умов проживання, виданими комісією Глинівською сільською радою від 05.06.2018, 12.06.2018 та 22.06.2018.

Згідно акту обстеження умов проживання дітей від 17.12.2018, встановлено, що в будинку, за місцем проживання ОСОБА_1 , який розташований в АДРЕСА_1 , створені умови для нормального проживання і виховання дитини.

04 жовтня 2018 року рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області передано ОСОБА_1 його малолітнього сина ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , для спільного проживання з батьком.

30 січня 2019 року постановою Кропивницького апеляційного суду, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04.10.2018 скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про передання дитини для проживання батьком відмовлено.

З наданих на ОСОБА_1 сертифіката про проходження профілактичного наркологічного огляду серії 10ААЄ № 309200 та медичної довідки про проходження психіатричного огляду серії 12ЯЯУ №125688, встановлено, що останній не має медичних протипоказань, які б перешкоджали йому виховувати малолітнього сина.

З характеристик від 06.03.2019 № 636 та від 25.06.2018, встановлено, що позивач, за місцем проживання та роботи характеризується виключно з позитивної сторони. Самодисциплінований, трудолюбивий, доброзичливий, урівноважений, ввічливий, працьовитий, скарг на нього не надходило.

Відповідно до протоколу №7 від 20.12.2018 та протоколу №1 від 09.01.2020 засідання опікунської ради виконавчого комітету Помічнянської міської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, визнано можливим проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 біля батька ОСОБА_1 , яким створено необхідні умови для проживання та виховання малолітнього сина.

З довідок від 12.06.2019 № 44 та № 43, виданих виробничим підрозділом Служби електропостачання "Помічнянська дистанція електропостачання" ПАТ "Українська залізниця", встановлено, що ОСОБА_1 перебуває в трудових відносинах із вказаним підприємством та працює на посаді електромеханіка. Розмір його заробітної плати за період з грудня 2018 року по травень 2019 року становить 68330,22 грн, розмір аліментів утриманих та перерахованих на користь ОСОБА_2 в період з грудня 2018 року по травень 2019 року становить 20 732,28 грн.

ОСОБА_1 звертався до Добровеличківського ВП Новоукраїнського ВП ГУНП в Кіровоградській області з заявою щодо невиконання ОСОБА_2 судового рішення, однак, допитати останню не виявилося можливим, оскільки була відсутня за місцем проживання.

В листопаді 2017 року відповідачка з малолітнім сином перебувала на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні № 1 Кіровоградської дитячої обласної лікарні. Безпідставно не завершивши лікування до кінця, відповідачка разом з хворим сином самовільно покинула лікарню.

Позивачем було отримано виконавчий лист № 387/167/18 про визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 .

Вказаний виконавчий лист позивачем було пред`явлено для примусового виконання до Добровеличківського РВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області. Однак відповідно до актів державного виконавця від 01.03.2019 та 05.03.2019 позивачка не надала побачення дитини з батьком.

Постановами начальника відділу Добровеличківського РВ ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області Мазур Л.М. від 04.03.2019 та 06.03.2019 на ОСОБА_2 накладено штраф в розмірі 1700 грн та 3400 грн - відповідно, за невиконання рішення суду по справі № 387/167/18 від 18.04.2018.

Відповідно до висновків Добровеличківської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування від 22.01.2019 та від 03.02.2020, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 біля батька ОСОБА_3 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що передання дитини батьку для постійного проживання з ним відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Відповідно до частин першої та другої статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Згідно з частиною четвертою статті 159 СК України в разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави дійти висновку про те, що суд при вирішенні спору на підставі частини четвертої статті 159 СК України повинен врахувати всі об`єктивні обставини, на підставі яких суд мав би можливість дійти законного висновку у вирішенні заявлених позовних вимог.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, однак, не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права за статтею 8 Конвенції. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, обидва цитовані вище Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 року, І Manic, наведене вище, § 102, з подальшими посиланнями на нього).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ наголосив, що в справах про визначення місця проживання дітей, основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому, ЄСПЛ в рішенні «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 760/20464/17-ц (провадження № 61-48195св18), від 03 жовтня 2018 року в справі № 394/94/16-ц (провадження № 24284св18) та від 25 вересня 2020 року у справі № 607/3119/19 (провадження № 61-3241св20).

Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 18 квітня 2018 року визначено спосіб його участі у вихованні сина, проте, відповідачка це рішення суду не виконувала, на неодноразові намагання побачитись із сином відповідач та її родичі реагували неадекватно, не допускали його та представників влади у домоволодіння, не приймали продукти харчування, які він приносив синові, що підтверджено актами від 05 червня 2018 року, 12 червня 2018 року, 22 червня 2018 року.

Також посилався на те, що ОСОБА_2 безвідповідально ставилася до здоров`я дитини, ставила під загрозу життя, здоров`я, духовний стан та соціальний розвиток дитини та у листопаді 2017 року, не завершивши лікування сина в інфекційному відділенні Кіровоградської дитячої обласної лікарні, самовільно покинула лікарню.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а. с. 6).

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 18.04.2018 визначено спосіб участі позивача у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , а саме систематичні побачення, днями яких встановлено кожні вівторок та п`ятницю з 09 години до 18 години, місцем побачень встановлено домоволодіння в якому проживає позивач, що розташоване в АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 11-12).

Незважаючи на обов`язковість виконання рішення суду, відповідач продовжувала чинити перешкоди у спілкуванні позивача з сином, що підтверджується актами обстеження умов проживання, виданими комісією Глинівською сільською радою від 05.06.2018, 12.06.2018 та 22.06.2018 (том 1 а. с. 13-14).

З 27.11.3017 по 08.12.2017 відповідачка з малолітнім сином перебувала на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні № 1 Кіровоградської дитячої обласної лікарні та 08.12.2017 за категоричним наполяганням матері дитина виписана з рекомендаціями подальшого лікування за місцем проживання (том 1 а. с. 114-118).

Відповідно до висновку Добровеличківської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування від 22.01.2019, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 біля батька ОСОБА_3 (том 1 а.с.192).

Разом з тим, вказані обставини вже були предметом розгляду у справі № 387/762/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про передання дитини для проживання з батьком.

Так, матерілалами справи підтверджується, що за наслідками розгляду справи 04 жовтня 2018 року рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області передано ОСОБА_1 його малолітнього сина ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , для спільного проживання з батьком (том 1 а. с. 27-29).

30 січня 2019 року постановою Кропивницького апеляційного суду, залишеною без змін постановою Верховоного Суду від 15 вересня 2021 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 04.10.2018 скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про передання дитини для проживання батьком відмовлено (том 1 а. с. 56-60).

При розгляді справи № 387/762/18 судом вже було надано відповідну правову оцінку зазначеним вище доводам позовоної заяви та на їх основі зроблено висновок, що недостанім для задоволення позову про передання дитини для проживання з батьком є саме по собі ухилення відповідачки від виконання судового рішення щодо участі батька у вихованні дитини, та оскільки позивач не довів тих обставин, що проживання дитини з батьком буде відповідати якнайкращим інтересам малолітньої дитини.

Також, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, вважав, що висновок органу опіки та піклування не може бути прийнятий до уваги, оскільки він не є мотивованим та в ньому відсутні відомості про те, які дані були взяті за основу при наданні такого висновку.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, зазначеним вище обставинам, встановленим під час розгляду справи № 387/762/18 відповідна правова оцінка не надається.

Також, звертаючись до суду з позовом, що є предметом розгляду, позивач посилався на те, що 31.01.2019 ним було отримано виконавчий лист № 387/167/18 про визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні сина, який було пред`явлено для примусового виконання до Добровеличківського РВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області, однак, ОСОБА_2 не надала побачення дитини з батьком та продовжує чинити перешкоди у спілкуванні позивача з сином та свідомо не виконує рішення суду.

На підтвердження вказаних обставин, позивачем було надано виконавчий лист № 387/167/18 про визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 , яким ним було отримано 31.01.2019 (том 1 а.с.174).

Вказаний виконавчий лист позивачем було пред`явлено для примусового виконання до Добровеличківського РВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області, проте, відповідно до актів державного виконавця від 01.03.2019 та 05.03.2019 позивачка не надала побачення дитини з батьком (том 1 а.с.119-120).

Постановами начальника відділу Добровеличківського РВ ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області Мазур Л.М. від 04.03.2019 та 06.03.2019 на ОСОБА_2 накладено штраф в розмірі 1700 грн та 3400 грн - відповідно, за невиконання рішення суду по справі № 387/167/18 від 18.04.2018 (том 1 а. с. 176-179).

Згідно акту обстеження умов проживання дітей від 17.12.2018 року, встановлено, що в будинку, за місцем проживання ОСОБА_1 , який розташований в АДРЕСА_1 , створені умови для нормального проживання і виховання дитини (том 1 а.с.16).

Відповідно до протоколу № 7 від 20.12.2018 та протоколу № 1 від 09.01.2020 засідання опікунської ради виконавчого комітету Помічнянської міської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, визнано можливим проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , біля батька ОСОБА_1 , яким створено необхідні умови для проживання та виховання малолітнього сина (том 1 а. с. 17, 190-191).

Відповідно до висновку Добровеличківської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування від 03.02.2020, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 біля батька ОСОБА_3 (том 1 а. с. 193-195).

Згідно копії сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду серії 10ААЄ № 309200 та копії медичної довідки про проходження психіатричного огляду серії 12ЯЯУ № 125688, ОСОБА_1 не має медичних протипоказань, які б перешкоджали йому виховувати малолітнього сина (том 1 а.с. 15).

За змістом характеристик від 06.03.2019 Помічнянської дистанції електропостачання та Помічнянської міської ради встановлено, що ОСОБА_1 з 25.04.2008 працює в Помічнянській дистанції електропостачання та за період роботи зарекомендував себе самодисциплінованим, трудолюбивим працівником, вболіває за доручену справу, доброзичливий, тактовний, урівноважений, ініціативний, у спілкуванні відкритий, у колективі користується повагою, шанобливо ставиться до людей похилого віку, скарги на його поведінку відсутні та до адіміністративної відповідальності виконкомом Помічнянської міської ради Добровеличківського району Кіровоградської області не притягувався (том 1 а. с. 20).

З довідок від 12.06.2019 № 44 та № 43, виданих виробничим підрозділом Служби електропостачання "Помічнянська дистанція електропостачання" ПАТ "Українська залізниця", встановлено, що ОСОБА_1 перебуває в трудових відносинах із вказаним підприємством та працює на посаді електромеханіка. Розмір його заробітної плати за період з грудня 2018 року по травень 2019 року становить 68330,22 грн, розмір аліментів утриманих та перерахованих на користь ОСОБА_2 в період з грудня 2018 року по травень 2019 року становить 20732,28 грн (том 1 а. с. 54-55).

Згідно відповіді Добровеличківського відділення поліції Новоукраїнського відділу поліції ГУ НП в Кіровоградській області від 08.04.2019 № 327/129-19 Добровеличківський РВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області щодо невиконання ОСОБА_2 судового рішення, повідомлено, що допитати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не виявилося можливим, оскільки останні відсутні за місцем свого проживання та на телефонні дзвінки не відповідають (том 1 а.с. 113).

Подаючи до суду апеляційну скаргу, відповідачем було надано копію характеристики ОСОБА_2 , в якій зазначено, що остання працює в КЗ «Кропивницький навчально-реабілітаційний центр Міської ради м. Кропивницького з 20.11.2019 на посаді помічника вихователя та зарекомендувала себе як привітний і сумлінний працівник, виховує двох синів - ОСОБА_5 , , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якій відвідує дошкільну групу № 5 в цьому закладі, хлопчих завжди чистий та охайний, нарікань щодо невиконання батьківських обов`язків немає, мати бере активну участь у виховних заходах (том 2 а. с. 74).

За змістом копії довідки про заробітну плату від 21.09.2020 № 514/1-06-27 ОСОБА_2 за період з грудня 2019 по серпень 2020 року отримала зробтіну плату в розмірі 40 809,89 грн (том 2 а. с. 75).

Відповідно до копії довідки Квартального комітету № 9 Подільського району м. Кропивницького від 22.09.2020 № 792 ОСОБА_2 з 10.10.2019 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з синами - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та відчимом - ОСОБА_6 (том 2 а. с. 76).

Згідно копії Акту обстеження будинку, що знаходиться по АДРЕСА_3 від 22.10.2020 № 950, зазнаене житлове приміщення містить дитячу спальню, спальну дорослу, кухню, квартира з хорошим ремонтом, кімнати теплі та чисті (том 2 а. с. 77).

Вказані документи, відповідач в апеляційній скарзі просила долучити до матеріалів справи, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції нею не було отртимано копії ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви.

За змістом ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки доводи клопотання про долучення вказаних документів підтверджуються матеріалами справи, суд визнав причини неподання вказаних доказів до суду першої інстанції поважними та ухвалив долучити їх до матеріалів справи.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до ч.4 ст.159 СК України наявні підстави для задоволення позову та зміни проживання малолітньої дитини, передачі його на проживання з батьком.

Разом з тим, вказана правова норма передбачає право суду, а не обов?язок передати дитину для проживання тому з батьків, хто проживає окремо у разі ухилення від виконання рішення суду.

При вирішенні цього спору слід враховувати як факт ухилення від виконання рішення суду щодо способів участі у вихованні дитини одного з батьків, так і інші обставини, а саме інтереси дитини, її вік, стан здоров?я, прихильність до кожного з батьків тощо.

Відібрання дитини у віці 4-х років від матері та розлука з матір?ю, з якою дитина проживає з народження є травмуючими психологічними факторами.

Враховуючи, що батьки дитини проживають у різних населених пунктах, специфіку їх особистих відносин, які мають конфліктний характер, відібрання дитини від матері, зростання братів ОСОБА_7 та ОСОБА_3 окремо один від одного, сприятиме розриву їх сімейних зв?язків, негативно впливатиме на їх розвиток та виховання.

Від народження і до моменту ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення ОСОБА_3 постійно проживає разом з матір?ю та братом, а відібрання дитини від матері може стати інтенсивною психологічною травмою для хлопчика, оскільки у внутрішньому психологічному сприйнятті дитини це насильницька втрата найближчої та найзначимішої людини, втрата захищеності та опори.

Те, що батько дитини за станом здоров?я і матеріальним становищем спроможний забезпечити належний рівень фізичного, духовного, інтелектувального, культурного, соціального розвитку дитини, не є визначальними обставинами для вирішення спору, що виник між сторонами.

Крім того, основним місцем проживання батька є с. Помічна Новоукраїнського району Кіровоградської області, яке досить віддалене від місця проживання дитини в м. Кропивницькому, що призведе до зміни усталеного способу життя дитини, його звичайного оточення рідних та близьких людей та може вкрай негативно плинути на несформовану психіку дитини.

За змістом ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що наданий позивачем висновок орагну опіки та пілування щодо доцільності проживання ОСОБА_3 разом з батьком, таким, що суперечить інтересам малолітнього ОСОБА_3 та не приймає його до уваги.

Суд першої інстанції помилково надав оцінку обставинам, які вже були встановлені при розгляді справи № 387/762/18 та яким вже була надана відповідна правова оцінка, що викладена в постанові Кропивницького апеляційного суду від 30 січня 2019 року, а також надав неправильну оцінку новим обставинам, на які посилався ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, що є предметом розгляду, як наслідок, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, який суперечить інтересам малолітньої дитини.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1ст.376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 повинна була сплатити 1 152,60 грн судового збору, сплату якого було відстрочено ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 01 грудня 2020 року до ухвалення судового рішення у справі.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню 1 152,60 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про передачу дитини для проживання з батьком відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в дохід держави 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн 60 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28.12.2021.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко