Справа №339/200/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 року м. Болехів Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Головенко О. С.

секретаря судового засідання Ганчар Т.І.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона є власником вказаного будинковолодіння, у якому зареєстрований та проживав її колишній зять ОСОБА_2 .

У 2020 році відповідач, забравши речі, переїхав проживати в Чеську Республіку, оскільки припинив проживання з дочкою ОСОБА_3 та шлюб між ними припинено рішенням Болехівського міського суду від 15 квітня 2021 року .

Реєстрація відповідача у належному їй на праві особистої власності будинку створює для позивача незручності та чинить перешкоди у користуванні будинком і позивач не може розпорядитися домоволодінням на власний розсуд.

08 липня 2021 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання.

22 липня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду.

Відповідач в судове засідання не з`явився повторно та не подав відзив на позов, про дату, час і місце цього засідання був повідомлений у встановленому законом порядку через оголошення на веб сайті судової влади (а.с.20-21; 26; 33).

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Умови проведення заочного розгляду справи викладені в ст.280 ЦПК України, згідно якої суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

- відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

- відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

- відповідач не подав відзив;

- позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

При таких обставинах, враховуючи згоду позивача, суд, керуючись вимогами ст.280 ЦПК України, ухвалив про проведення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши вступне слово позивача, пояснення свідків, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено судом згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 10 квітня 1994 року, позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідач ОСОБА_2 12 липня 2007року, уклавши шлюб з дочкою позивача ОСОБА_4 , став проживати у вказаному будинку та з 11 липня 2008 року був зареєстрований на проживання, що підтверджується випискою з будинкової книги (а.с.36-38).

За даними актів обстеження домоволодіння по АДРЕСА_1 від 02 липня 2020року, 12 січня 20021року, 30 червня 2021року, складеного депутатом міської ради Барабаш Р.С. в присутності сусідів в результаті перевірки та зі слів ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_2 в даному господарстві не проживає (а.с.8-9).

Дана обставина підтверджується також поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Зокрема, свідки ОСОБА_5 (сусідка) та ОСОБА_6 ( найближча подруга позивача), ствердили, що часто бувають в будинку позивача, тому їм достеменно відомо про те, що відповідач більше року не проживає у будинку позивача, добровільно залишив домоволодіння, забравши свої речі, не здійснює оплату за комунальні послуги та виїхав на проживання в Чеську республіку, де створив нову сім"ю та припинив шлюб з дочкою позивача ОСОБА_1 .

Отже, доказів на підтвердження того, що позивач своїми діями заважав праву проживання відповідача в домоволодінні і він примусово залишив житлове приміщення судом не здобуто.

Статтею 41 Конституції України, встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 статті 319 ЦК України, визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).

Частиною 1 статті 383 ЦК України, передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина 1 статті 402 ЦК України).

Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (частини 2, 5 статті 403 ЦК України).

Права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Відповідно до частини 1 зазначеної статті, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина 2 статті 406 ЦК України).

Як встановив суд, що позивач є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , і відповідач вселився у цей будинок в якості члена сім`ї власника житлового будинку (як чоловік дочки ОСОБА_3 ) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2021 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.40-41).

При цьому, у рішенні зазначено про те, що ОСОБА_2 підставою для визнання позовних вимог ОСОБА_3 щодо розірвання шлюбу вказував те, що він проживає з іншою жінкою, з якою має намір узаконити свої стосунки.

Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, оскільки, як зазначив позивач, підтвердили свідки, відповідач більше року проживає за кордоном, у спірному будинку не проживає, не проявляє до нього інтересу та не несе жодних витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Відтак, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини 2 статті 406 ЦК України.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, відповідно до роз`яснень, які містяться в абзацах 1 та 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Як вбачається з позовної заяви, позивач, посилаючись на статті 321, 391 та частину 2 статті 405 ЦК України, ст.71,72 ЖК УРСР, зазначив, що відповідач не проживає в належному йому на праві приватної власності будинку більше року, а тому наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування цим житлом.

При цьому, позивач у судовому засідання вказала, що реєстрація відповідача ОСОБА_2 в її будинку перешкоджає їй оформити субсидію на оплату комунальних та інших послуг чи скористатися іншими пільгами.

Окрім того, позивач зазначила, що у разі виявлення можливості та бажання розпорядитися вказаним спірним житлом, реєстрація відповідача в ньому обмежить її передбачене чинним законодавством право на вільне розпорядження приватною власністю.

Оскільки відповідач є колишнім чоловіком дочки позивача та не належить до членів його сім`ї в розумінні частини 2 статті 64 ЖК України, не веде з неюм спільне господарство, то посилання в позовній заяві на положення частини 2 статті 405 ЦК України, яка стосується членів сім`ї власника житла, є помилковим.

Суд також не погоджується з твердженням позивача, викладеним в позовній заяві про те, що до спірних правовідносин застосовуються положення ст.71,72 ЖК УРСР, оскільки вказаними нормами регулюються правовідносини, що виникають через користування житловими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду стосовно наймачів жилого приміщення, які його займають за договором найму на підставі ордера.

Нормами цієї глави не передбачено підстав для визнання громадян такими, що втратили право користування житловими приміщеннями в будинку, що належить особі на праві приватної власності.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 втратив право на користування вказаним житловим будинком, власником якого є позивач, однак на підставі частини 2 статті 406 ЦК України, а не частини 2 статті 405 ЦК України, ст.71,72 ЖК УРСР, як зазначено в позовній заяві.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути 908,00 грн. сплати судового збору.

На підставі викладеного ч.2 ст. 406 ЦК України, керуючись ст.141, 258-259, 263-265, 280-281 ЦПК України суд, -

у х в а л и в :

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Болехівський міський суд. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування або ім`я сторін, їх місцезнаходження або місце проживання:

ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платників податків, паспорт НОМЕР_1 , виданий Болехівським МВ УМВС в Івано-Франківської області, 28 серпня 1998 року, місце проживання АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Долинським РС УДМС України в Івано-Франківській області, 27 січня 2014рік, місце реєстрації АДРЕСА_1 .

Дата виготовлення повного тексту рішення 09 вересня 2021 року

Суддя О.С. Головенко