ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2301/21 Справа № 175/2315/17 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Підгородненської міська ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності, мотивуючи тим, що на підставі договору міни гаражу на земельну ділянку від 04 вересня 2010 року ОСОБА_1 , яка є його донькою, належить право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0352 га, яка розташована на території Підгородненської міської ради в СТ Колос по АДРЕСА_1 йому на підставі договору міни квартири належить право власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 , площею 0,0524 га, яка розташована на території Підгородненської міської ради в СТ Колос по АДРЕСА_1 .

Вказував, що він разом з донькою об`єднав земельні ділянки та власними силами, за свої власні грошові кошти, разом із дружиною збудував домоволодіння загальною площею 320,3 кв.м для своєї доньки та онуків.

Зазначав, що на теперішній час його донька ОСОБА_1 та зять ОСОБА_3 вирішили продати домоволодіння та витратити грошові кошти на придбання стоматологічного кабінету, через що виник конфлікт, під час якого донька вдарила власну матір та він дізнався, що донька ще у 2012 році отримала свідоцтво про право власності на домоволодіння.

Посилаючись на те, що свідоцтво про право власності порушує його права, оскільки він є власником земельної ділянки та саме він будував спірне домоволодіння, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати частково недійсним рішення виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 24 лютого 2012 року №165, на підставі якого ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21 червня 2012 року на весь (в цілому) дачний будинок АДРЕСА_1 , у частині визнання за нею права власності на 598/1000 частини зазначеного дачного будинку. Визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме 21 червня 2012 року, серія та номер НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_1 про її право власності в цілому на дачний будинок АДРЕСА_1 , у частині визнання за нею права власності на 598/1000 частини зазначеного дачного будинку. Визнати за ним право власності на 598/1000 частини садового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відшкодування вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт в розмірі 60 300 грн., використаних під час будівництва 402/1000 частини садового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Визнано частково недійсним рішення виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 24 лютого 2012 року №165, на підставі якого ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21 червня 2012 року на весь (в цілому) будинок № НОМЕР_1 , розташований на території Підгородненської міської ради садовому товаристві «Колос» по вул.Грушовій Дніпропетровського району Дніпропетровської області у частині визнання за нею права власності на 598/1000 частини зазначеного дачного будинку. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме 21 червня 2012 року, серія та номер НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_1 про її право власності в цілому на дачний будинок АДРЕСА_1 у частині визнання за нею права власності на 598/1000 частини зазначеного дачного будинку. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 598/1000 частини садового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, не взяв до уваги, що вона є власником домоволодіння, під час здійснення реєстраційних процедур позивач надавав свою письмову згоду. Позивачем не надано суду доказів того, що саме він здійснював будівництво спірного домоволодіння. Позивачем пропущено строк позовної давності, про що нею заявлено у суді першої інстанції до прийняття оскаржуваного рішення.

11 січня 2021 року позивач ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначав, що він разом з дружиною побудував будинок, а тому має право власності на нього.

14 січня 2021 року відповідач ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначав про безпідставне стягнення судових витрат з врахуванням часткового задоволення позову, та підтримував свою позицію заявлену у суді першої інстанції відносно того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору міни гаражу на земельну ділянку від 04 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Калінович С.П. та зареєстрованого в реєстрі за №1044, ОСОБА_1 (яка є донькою позивача) належить право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0352 га, що розташована на території Підгородненської міської ради в садовому товаристві «Колос» по вул.Грушевій Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :01:127:0176), серія ЯЛ №874431.

На підставі договору міни квартири на земельну ділянку від 04 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Калінович С.П. та зареєстрованого в реєстрі за №1037, позивачу належить право власності на земельну ділянку № НОМЕР_2 , площею 0.0524 га, яка розташована на території Підгородненської міської ради в садовому товаристві «Колос» по вул.Грушевій Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :02:061:0004), серія ЯЛ №874432.

Зазначені земельні ділянки були об`єднані в одну та позивачем разом зі своєю дружиною за власні кошти побудоване домоволодіння, загальною площею 320.3 кв.м.

Судом також встановлено, що донька позивача - ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_3 мають намір продати спірне майно та отримати кошти для власних потреб.

Ухвалою суду від 04 квітня 2019 року було призначено по даній справі проведення судових будівельно-технічної та оціночні експертизи (т.1 а.с.153).

13 травня 2020 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по даній справі в судовому засіданні встановлено неможливість надання експерту доступу до об`єкту (недопуск відповідачем експерта) та позивачем погоджено проведення експертизи на підставі поданих нею матеріалів, суд, дійшов до висновку про надання дозволу на проведення експертизи, призначеної ухвалою суду від 04 квітня 2019 року, на підставі наявних у матеріалах цивільної справи документів. Суд надав дозвіл експерту на проведення судових експертиз за наявними в справі матеріалами, зазначених експертом, та на використання всіх наявних в справі документів під час надання відповідей на питання, які зазначені в ухвалі суду від 04 квітня 2019 року.

Судовим експертом було встановлено, що дійсно спірний садовий будинок розташований одночасно на 2-х земельних ділянках АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , а технічний паспорт від 20 січня 2012 року, виготовленому на ім`я відповідача, було внесено недостовірну інформацію з метою незаконної реєстрації права власності відразу на весь садовий будинок з присвоєнням йому №167.

Також експертом було встановлено, що технічний паспорт на садовий будинок від 01 березня 2018 року на ім`я позивача повністю відповідає дійсному розташуванню цього будинку відносно двох суміжних земельних ділянок, на яких він реально розташований та було з`ясовано дійсну (фактичну) схему розміщення садового будинку на зазначених земельних ділянках. Але, у зв`язку ухиленням від участі в експертизі відповідача, експерт не зміг визначити частки у праві власності на спірний садовий будинок позивача та відповідача.

Враховуючи положення ч.1 ст.109 ЦПК України «Наслідки ухилення від участі в експертизі» та положення ч.4 ст.120 ЗК України «Перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду» (У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди), а також те, що спірний будинок нероздільно розташований по середині земельних ділянок № НОМЕР_1 площею 0,0524 га та № НОМЕР_2 площею 0,0352 га, об`єднаних в одну земельну ділянку, у суду є усі законні підстави вважати, що частки співвласників у праві власності на спірний садовий будинок повинні бути пропорційними часткам їх земельних ділянок (по відношенню до загальної площі об`єднаної ними земельної ділянки), а саме: позивачу повинно належати 0,0524/(0,0524+0,0352)*100% = 59,8% у праві власності на спірне домоволодіння; відповідачу повинно належати 0,0352/(0,0524+0,0352)*100% = 40,2% у праві власності на спірне домоволодіння.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з доведеності того факту, що він приймав участь у будівництві домоволодіння, частина якого розташована на належній йому на праві власності земельній ділянці, з врахуванням того, що власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі споруди та інше нерухоме майно.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №756/1529/15-ц (провадження №14-242цс18) вказано, що «суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог ЦПК України, у межах заявлених ними вимог і на підставі доводів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України).

Відповідно до статей 177,181 ЦК України, статті 79 ЗК України земельна ділянка є об`єктом цивільних прав.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки.

Також матеріалами справи, зокрема висновком експертизи, підтверджується факт того, що частина спірного домоволодіння, право власності на яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 , розташована на земельній ділянці, яка належить позивачу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач знав про будівництво домоволодіння та не заперечував проти реєстрації права власності на нього саме за відповідачем ОСОБА_1 , приймав участь у розробці дозвільної документації для реєстрації права власності на нього.

За положеннями частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до положень частини першої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Згідно із частиною п`ятою статті 39 цього Закону датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

З врахуванням обставин даної справи, право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку не дає правових підстав для визнання за ним права власності на частину домоволодіння, розташованого на ній, оскільки згідно зі статтями 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що спірне домоволодіння було побудоване ним разом з дружиною за власні грошові кошти.

У зв`язку із зазначеним, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 170 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 170 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.