КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року місто Київ.

Справа 359/7101/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12793/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Желепи О.В.

суддів Кравець В.А., Шкоріна О.І.

при секретарі Міщенко Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2021 року ( у складі судді Борця Є.О23.03.2021 року)

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом та посилається на те, що 10 квітня 2017 року він позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 7590 доларів США. ОСОБА_2 зобов`язався повернути йому таку ж суму грошових коштів до 10 квітня 2018 року та щомісячно сплачувати проценти за користування позикою в розмірі 2% від суми позики. У зв`язку з тим, що відповідач не виконав вказані грошові зобов`язання, у нього виник борг по поверненню позики в розмірі 7590 доларів США, борг по сплаті процентів за користування позикою в розмірі 4098 доларів США 60 центів та борг по сплаті 3% річних від простроченої суми в розмірі 284 доларів США 62 центів. Загальний розмір боргу за договором позики становить 11973 долари США 22 центи. ОСОБА_2 відмовився від добровільного погашення вказаного боргу.Тому ОСОБА_3 просить суд стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 11973 доларів США 22 центів.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 260607 гривень 20 копійок.

У задоволенні позову в частині вимоги про стягнення боргу за договором позики в більшому розмірі відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на оплату судового збору в розмірі 2354 гривень 71 копійки.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач через представника подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, про відмову у задоволені позовних вимог .

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд безпідставно не прийняв зустрічний позов про визнання недійсним договору позики за його безгрошовістю, та відмовив в проведенні експертизи з застосуванням поліграфа з метою встановлення, того факту, що в 2017 році відповідач ніяких коштів не позивач, а лише повторно написав розписку, через те, що не міг повернути борг, який отримував в 2016 році, і шляхом написання повторної розписки він домовився з позивачем продовжити строк повернення грошей, які він брав в борг в 2016 році і які на даний час вже стягнуті з нього за рішенням суду.

Звертає увагу на те, що у матеріалах справи міститься ухвала суду від 16 лютого 2021 (а.с. 86-87) про повернення зустрічного позову відповідачу у зв`язку із пропущенням процесуального строку її подання та відсутністю письмового клопотання про поновлення процесуальних строків. Скаржник посилається на те, що процесуальним законом не передбачена обов`язкова письмова форма для заяви про поновлення процесуального строку , а тому суд мав приймати до спільного розгляду зустрічний позов.

Відзиву на апеляційну скаргу сторонами по справі подано не було.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні відповідачОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 доводи скарги підтримали.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Спірні правовідносини регулюються главою 71 «Позика.Кредит.Банківський вклад» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз.2 п.14 постанови №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 квітня 2017 року ОСОБА_3 передав відповідачу грошові кошти в розмірі 7590 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів до 10 квітня 2018 року та щомісячно сплачувати йому проценти за користування позикою в розмірі 2% від суми позики. Ці обставини підтверджуються розпискою від 10 квітня 2017 року (а.с.10, 71, 84), оригінал якої був досліджений апеляційним судом.

Ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді відповідач не заперечував, що за вказаною розпискою він не повертав гроші.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 10 квітня 2017 року , ОСОБА_3 позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 7590 доларів США.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 повернув ОСОБА_3 отримані в позику кошти.

Суд першої інстанції, встановивши факт невиконання ОСОБА_2 грошових зобов`язань за договором позики, дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення із ОСОБА_2 боргу за договором позики в розмірі 260607 гривень 20 копійок.

Позиція відповідача ґрунтувалась на тому, що він в 2017 році будь-яких грошей від ОСОБА_3 не отримував, а розписку написав з метою продовжити строк повернення аналогічної суми по розписці 2016 року, тобто відповідач стверджував, що договір безгрошовий.

Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що на підтвердження вказаної обставини належних та допустимих доказів відповідач не надав, а зустрічний позов заявив з порушенням процесуальних строків.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що ті обставини справи, які суд вважав встанволеними є доведеними, а висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам Закону.

Доводи відповдіача про те, що суд не прийняв зустрічний позов відповідача з порушенням норм процесуального права, колегія суддів не приймає з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 07 грудня 2020 року було скасовано заочне рішення в даній справі від 18 грудня 2019 року і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження.

Разом з тим зустрічний позов відповідач подав 27 січня 2021 року.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ЦПК України відповідач має право подати зустрічний позов у строк для подачі відзиву. Згідно ч.1 ст. 278 ЦПК України відзив подається протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження.

В даній справі ухвала про скасування заочного рішення та призначення справи до розгляду була отримана відповідачем 18 грудня 2020 року, про відкриття провадження в даній справі відповідачу достоменно відомо вже з жовтня 2020 року, оскільки він з цього часу вже подавав заяву про скасування заочного рішення.

З вищенаведеного вбачається, що відповідач пропустив строк для подачі зустрічного позову без будь-яких поважних причин, а тому суд правомірно не прийняв його до спільного розгляду.

Стосовно доводів відповідача про те, що він брав у позивача гроші лише один раз, а в квітні 2017 року написав повторну розписку з метою продовження строків повернення грошей за розпискою 2016 року, то апеляційний суд їх не приймає, так як суд першої інстанції вказаним доводам дав належну юридичну оцінку.

В матеріалах цивільної справи містяться копії розписки від 10 грудня 2016 року (а.с.56, 69), зі змісту якої вбачається, що 10 грудня 2016 року ОСОБА_3 позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 7590 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів до 10 березня 2017 року та щомісячно сплачувати йому проценти за користування позикою в розмірі 2% від суми позики. Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2019 року (а.с.42-47) з відповідача на користь ОСОБА_3 був стягнутий борг по поверненню позики в розмірі 7590 доларів США, борг по сплаті процентів за користування нею в розмірі 455 доларів США 40 центів та борг по сплаті 3% річних від простроченої суми в розмірі 284 доларів США 62 центів.

Однак в змісті розписки від 10 квітня 2017 року, на підставі якої позивач стягує борг в даній справі (а.с.10, 71, 84), відсутні відомості про те, що складення вказаної розписки є способом пролонгації строку виконання грошових зобов`язань, що виникли на підставі договору позики від 10 грудня 2016 року. Співпадіння суми позики та розміру процентів за користування нею не підтверджують позицію відповідача, що гроші він брав один раз, адже договори позики від 10 грудня 2016 року та від 10 квітня 2017 року є цілком самостійними окремими договорами. В кожному з них зазначена дата отримання суми позики. За розпискою 2016 року гроші отримувались в 2016 році, а за договором позики в даній справі відповідач вказав, що кошти він отримав в квітні 2017 року.

Тому копія розписки від 10 грудня 2016 року (а.с.56, 69) є неналежним доказом в розумінні ст.77 ЦПК України, для підтвердження обставини безгрошовості договору, за яким борг стягується в даній справі.

Під час апеляційного розгляду також встановлено, що не зважаючи на те, що зустрічний позов не був прийнятий, відповідач так і не подав самостійний позов про визнання недійсним договору позики, укладеного в 2017 році за його безгрошовістю.

Доводи скарги про те, що суд безпідставно позбавив відповідача права довести свої заперечення шляхом поліграфу, колегія суддів не приймає з огляду на те, що таке дослідження за законодавством України може проводитись лише за згодою особи. Позивач заперечував проти призначення експертизи на поліграфі, зазначаючи, що кошти в борг він давав двічі, про що йому і було надано відповідачем дві розписки, оригінали яких були пред`явлені суду.

Відповіді на запитання на поліграфі самого відповідача, навіть якби таке дослідження і було призначене, не можуть спростувати підпис останнього на письмовій розписці, в якій він написав, що кошти отримав 10 квітня 2017 року.

Суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач під час написання другої розписки в 2017 році не розмумів значення своїх дій, або ж що писав її під тиском, а тому, суд першої інстанції вірно відхилив доводи відповідача, визнавши їх необгрунтованими та не доведеними в спосіб, передбачений ЦПК України.

Крім того, в звукозаписі на флеш-накопичувачі, що міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.48), відсутні відомості, що підтверджують безгрошовість договору позики від 10 квітня 2017 року. Тому цей електронний доказ також є неналежним доказом, який не містить жодних відомостей, що стосуються предмета доказування.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому залишається судом без змін.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції.

Керуючись статтями 268, 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2021 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.І. Шкоріна