КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» про стягнення страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2021 року представник ОСОБА_1 , адвокат Лабик Р.Р., звернувся до суду з позовом до ТДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» про стягнення страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

В обґрунтування позову позивач вказувала, що 22 жовтня 2020 року на проїзній частині Бориспіль - Дніпро - Запоріжжя - Маріуполь, поблизу с.Кінські Роздори Пологівського району, Запорізької області відбулась дорожньо-транспортна пригода, де водій ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки «Skoda» д.н. НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП, пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень померла.

Вказано, що позивач є донькою по відношенню до загиблої, та у зв`язку з її смертю позивачу спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у моральній шкоді.

В позовній заяві вказано, що станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200394655, який діяв на момент настання ДТП станом на 22 жовтня 2020 року.

23 жовтня 2020 року за фактом настання даної ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000498 з кваліфікацією по статті 286 КК України та розпочато досудове розслідування.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 342 від 23 листопада 2020 року смерть ОСОБА_4 настала внаслідок множинних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів, що ускладнилася розвитком небезпечного для життя стану - травматичного шоку який став безпосередньою причиною смерті. Всі ушкодження утворились за життєво незадовго до настання смерті і могли бути спричинені при конкретній дорожньо-транспортній пригоді.

Позивач також вказувала, що 30 листопада 2020 року старшим слідчим СВ Пологівського ВП ГУНП в Запоріжській області майором поліції Колісник Є.О., кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000498 на підставі п.2 ст. 284 КПК України закрите у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Проте, станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «Skoda» д.н. НОМЕР_1 , була застрахована у відповідача відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №200394655.

ОСОБА_1 зазначала, що матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілій ОСОБА_4 було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, зокрема і моральної відшкодовується, здійснюється незалежно від наявності вини. Оскільки цивільно-правова відповідальність завдавача шкоди застрахована, а тому вважає, що страховик зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану страхувальником.

В позовній заяві вказано, що станом на момент ДТП, до складу сім`ї загиблої ОСОБА_4 входили: дочки ОСОБА_5 1990 року народження, ОСОБА_1 1992 року народження та син ОСОБА_6 2004 року народження. Батьки загиблої - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 померли.

Розмір страхового відшкодування складає 12 мінімальних заробітних плат стосовно одного померлого. На день настання страхового випадку з 01 вересня 2020 року мінімальна заробітна плата становила 5 000 грн, а тому розмір страхового відшкодування моральної шкоди становить 60 000 грн, а розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення на користь позивача становить 20 000 грн (60 000 грн : на трьох осіб = 20 000 грн).

Враховуючи викладене та посилаючись на ст.23, 1167, 1172,1187, 1194 ЦК України просила суд стягнути з відповідача на її користь 20 000 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. В іншій частині позову - відмовлено. Стягнуто з ТДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» в дохід держави компенсацію судових витрат у виді судового збору в розмірі 454 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права просить скасувати оскаржуване рішення в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Так апелянт вказує, що висновок суду про часткове задоволення позовних вимог зроблений на підставі ч.2 ст. 1193 ЦК України є хибним, адже відповідно до вказаної норми, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Тобто цією правовою нормою встановлено загальне правило зменшення розміру відшкодування моральної шкоди в разі, коли іншим спеціальним нормативно-правовим актом не передбачено певного порядку відшкодування такої шкоди.

Однак, суд не звернув уваги на те, що якщо законом, яким врегульовано особливу сферу суспільних відносин встановлений інший порядок, то визначена підстава зменшення розміру відшкодування не застосовується, адже можливість її вжиття виключається самою правовою нормою, а підлягають до застосування правила спеціального закону.

Відтак, апелянт наголошує, що п.27.3 ст.27 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Враховуючи викладене, апелянт вважає, що спеціальним законом визначено розмір страхового відшкодування, а її зменшення страховиком на підставі ч.2 ст.1193 ЦК України, яка є загальною правовою нормою та, у разі існування, відсилає до застосування норми спеціального Закону, є неправомірним та безпідставним.

Таким чином, на думку апелянта, зменшення судом першої інстанції розміру суми страхового відшкодування на підставі ст. 1193 ЦК України суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які є джерелом підвищеної небезпеки.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги мотивував своє рішення тим, що у постанові слідчого про закриття кримінального провадження зазначено, що ДТП сталась внаслідок порушення пішоходом ОСОБА_4 вимог Правил дорожнього руху України, а саме п.4.14. Вказано, що згідно судово-медичної експертизи № 342 від 23 жовтня 2020 року встановлено, що в крові загиблої виявлено етиловий алкоголь у концентрації крові 3,8 проміле, що свідчить про стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_4 перед настанням смерті. Вказано, що судом першої інстанції встановлено поєднання порушення низки пунктів вимог Правил дорожнього руху України в частині забезпечення безпеки руху із перебуванням загиблої особи ОСОБА_4 в стані тяжкого алкогольного сп`яніння по центру проїжджої частини за межами населеного пункту. З огляду на обставини дорожньо-транспортної пригоди, які свідчать про наявність в діях потерпілого грубої необережності, суд враховує її вину при визначенні суми страхового відшкодування моральної шкоди та робить висновок про зменшення такого страхового відшкодування до 10 000 грн. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 22 жовтня 2020 року на проїзній частині Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя-Маріуполь, поблизу с. Кінські Роздори Пологівського району, Запорізької області відбулась дорожньо-транспортна пригода, де водій ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки «Skoda» д.н. НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП, пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень померла (а.с.17).

Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача ТДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 200394655, який діяв на момент настання ДТП станом на 22 жовтня 2020 року (а.с.16, 50).

Судом також встановлено, що 23 жовтня 2020 року за фактом настання даної ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000498 з кваліфікацією по статті 286 КК України та розпочато досудове розслідування.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 342 від 23 листопада 2020 року смерть ОСОБА_4 настала внаслідок множинних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів, що ускладнилася розвитком небезпечного для життя стану - травматичного шоку який став безпосередньою причиною смерті. Всі ушкодження утворились за життєво незадовго до настання смерті і могли бути спричинені при конкретній дорожньо-транспортній пригоді. При судово-токсилогічному дослідженні крові трупу виявлено етиловий алкоголь в концентрації 3,8 проміле, що свідчить про стан алкогольного сп`яніння перед настанням смерті. Вказана концентрація за життя, відповідає тяжкому отруєнню алкоголем, може наступити смерть.

Крім того, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 342 від 23 жовтня 2020 року смерть ОСОБА_4 настала від множинних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів, що ускладнилася розвитком небезпечного для життя стану - травматичного шоку, який і став безпосередньою причиною смерті. Множинні переломи кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів, як небезпечні для життя і як такі, що спричинили смерть, мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. При судово-токсилогічному дослідженні крові від трупа виявлений етиловий алкоголь у концентрації крові 3,8 проміле, що свідчить про стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_4 перед настанням смерті. Вказана концентрація за життя, відповідає тяжкому отруєнню алкоголем, може наступити смерть.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що 30 листопада 2020 року старшим слідчим СВ Пологівського ВП ГУНП в Запоріжській області майором поліції Колісником Є.О., кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000498 на підставі п.2 ст. 284 КПК України закрите у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.с.9-15).

Відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до положень частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до положень статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно із статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із статтею 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Крім того, відповідно до положень статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до положень п.22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Разом з тим, вказаний закон передбачає спеціальну норму, яка врегульовує порядок відшкодування шкоди, пов`язаної зі смертю особи.

Відповідно до положень статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у 2020 році у місячному розмір з 1 січня - 4723 гривень, з 01 вересня - 5000 грн.

Як встановлено з наданих суду доказів та не оспорювалося відповідачем особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 є : дочка - ОСОБА_5 , 1990 року народження, дочка ОСОБА_1 , 1992 року народження, та син ОСОБА_6 2004 року народження.

Загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 60 000 грн, а розмір позивача - 20 000 грн.

Так, матеріалами справи було підтверджено, що 22 жовтня 2020 року на проїзній частині Бориспіль - Дніпро - Запоріжжя - Маріуполь, поблизу с. Кінські Роздори Пологівського району, Запорізької області відбулась дорожньо-транспортна пригода, де водій ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки «Skoda» д.н. НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП, пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень померла.

З постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 30 листопада 2020 року вбачається, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом ОСОБА_4 вимог п.п.4.7, 4.8, 4.14 а, б, Правил дорожнього руху України.

Крім того, згідно судово-медичної експертизи № 342 від 23 жовтня 2020 року встановлено, що в крові загиблої виявлено етиловий алкоголь у концентрації крові 3,8 проміле, що свідчить про стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_4 перед настанням смерті.

Вказаний випадок підпадає під дію закону та є страховим випадком й оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Skoda» д.н. НОМЕР_1 була застрахована, то позивач правомірно звернувся із позовом до відповідача страхової компанії ТДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ».

Подаючи відзив на позовну заяву відповідач зазначив, що визнає частково позовні вимоги та погоджується із сумою відшкодування у розмірі 10 000 грн, оскільки як вбачається із судово-медичного висновку, потерпіла ОСОБА_4 знаходилась в алкогольному сп`яніння в день ДТП й саме у зв`язку із її діями настала вказана ДТП, що свідчить про те, що до застосування підлягає стаття 1193 ЦК України, де зазначено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Так, відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Системний аналіз й тлумачення зазначених норм права вказує, на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, спричиненою смертю потерпілої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, із його володільця, незалежно від його вини.

При цьому, керуючись статтею 1193 ЦК України, місцевим судом розмір відшкодування було зменшено з 20 000,00 грн до 10000,00 грн на користь позивача внаслідок грубої необережності померлої ОСОБА_4 , із врахуванням ступеню її вини.

Таким чином, рішення суду першої інстанції повністю відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладених у постановах від 18 жовтня 2019 року №352/342/17 (провадження №61-40790 св 18), від 27 січня 2021 року у справі № 607/15258/19 ( провадження № 61-4431 св 20), від 21 липня 2021 року у справі № 166/1292/20-ц (провадження № 61-7385 св 21).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав застосовувати положення статті 1193 ЦК України, яка є загальною нормою, а лише положення статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», апеляційним судом сприймаються критично, яка є спеціальною норму, апеляційним судом відхиляються, оскільки стаття 27 вказаного вище закону встановляє лише розмір грошового відшкодування, в той час як загальна норма передбачає ще й випадки, зокрема, за яких можливе зменшення грошового відшкодування. Таким чином, вказані норми підлягають до комплексного застосування.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв