Дата документу 22.09.2021 Справа № 316/1632/15-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 316/1632/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Куценко М.О. Повний текст ухвали складено 09.04.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/2338/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кримської О.М., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 07 квітня 2021 року про відмову у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу виконавчого листа

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційного корегування суми заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника Овчаренка В.Ю. звернулась до суду із вищезазначеною заявою (т.с. 2 а.с. 28-30), в якій просила визнати поважними причини пропуску строку пред`явлення до виконання виконавчого документа, виданого за рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 19 травня 2016 року та поновити цей строк; видати виконавчий лист на вищезазначеним рішенням.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 в особі представника Овчаренка В.Ю. зазначала, що рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 19.05.2016 р. задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто на її користь з ОСОБА_2 3% річних у розмірі 26026,77 грн. та інфляційне корегування суми заборгованості у розмірі 451142,05 грн. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 27.07.2016 р. скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. ОСОБА_1 було подано касаційну скаргу. Орієнтовно у березні 2020 року ОСОБА_1 довідалась про задоволення її касаційної скарги ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017 p., якою рішення апеляційного суду від 27.07.2016 р. скасовано та залишено в силі рішення суду першої інстанції. Зазначена ухвала суду касаційної інстанції на адресу ОСОБА_1 не надходила. Припускає, що отримати зазначене судове рішення касаційної інстанції ОСОБА_1 мала б можливість тільки у березні 2020 року, тобто після спливу встановлених строків пред`явлення виконавчого листа до виконання. Крім того, ОСОБА_1 намагалась вирішити спір з ОСОБА_2 шляхом укладання мирової угоди, проект якої був нею підготовлений та направлений у травні 2020 року останньому. Але ОСОБА_2 відмовився від укладення запропонованої мирової угоди.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї заяви визначено суддю суду першої інстанції Куценка М.О. (т.с. 2 а.с. 67).

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 26 листопада 2020 року (т.с. 2 а.с. 85) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у цій справі відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 січня 2021 року (т.с. 2 а.с. 122-124, головуючий суддя (суддя-доповідач) Кочеткова І.В., судді Кримська О.М., Дашковська А.В.) апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Овчаренка В.Ю. задоволено частково, ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 07 квітня 2021 року у цій справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду визначено суддю суду першої інстанції Куценка М.О. (т.с. 2 а.с. 127).

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 07 квітня 2021 року (т.с. 2 а.с. 167-169) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу виконавчого листа відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, стягувач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 172-175) просила ухвалу суду першої інстанції у цій справі скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким заяву про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання задовольнити, визнати поважними причини пропуску строку пред`явлення до виконання виконавчого документа виданого за рішенням Енергодарського міського суду від 19 травня 2016 року та поновити цей строк.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 179).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24 травня 2021 року заяву судді-члена колегії Маловічко С.В. про самовідвід у цій справі задоволено (т.с. 2 а.с. 182-183).

В автоматизованому порядку суддею Кримською О.М. замінено суддю-члена колегії Маловічко С.В. у цій справі (т.с. 2 а.с. 184-185).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 2 а.с. 198), дану справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 199) з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді фактично працює 15 суддів).

Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи, у тому числі через своїх представників, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, сторони у цій справі - стягувач ОСОБА_1 та боржник ОСОБА_2 не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки сторін у цій справі та на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України ухвалив: розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю їх представників: стягувача ОСОБА_1 - адвоката Овчаренка В.Ю. (т.с. 2 а.с. 194) та боржника ОСОБА_2 - адвоката Дьяченка В.В. (т.с. 2 а.с. 209).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , як стягувача, про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу виконавчого листа, керувався ст.ст. 4, 10, 12, 13, 18, 76-82, 89, 95, 258-261, 263, 352, 353, 354, 431, 433 ЦПК України та виходив із такого.

Судом встановлено, що на розгляді Енергодарського міського суду Запорізької області перебувала цивільна справа № 316/1632/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційного корегування суми заборгованості. За наслідками розгляду зазначеної справи Енергодарським міським судом Запорізької області 19.05.2016 р. було винесено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотка річних у розмірі 26026,77грн. та інфляційні витрати в сумі 451142,05грн. (т.1 а.с.168-169).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 27.07.2016 р. у складі головуючого судді Пільщик Л.В., суддів Сапун О.А., Маловічко С.В. рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 19.05.2016 р. скасовано та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційного корегування суми заборгованості,відмовлено (т.с. 1 а.с. 249-253).

08.09.2016 р. до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 27 липня 2016 року по справі №316/1632/15-ц, яка підписана також від імені ОСОБА_1 (т.с. 2 а.с. 3-6). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.09.2016 р. було відкрито касаційне провадження (т.с. 2 а.с. 16-16зворот).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017 р. рішення Апеляційного суду Запорізької області від 27.07.2016 р. було скасоване, а рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 19.05.2016 р. залишено без змін (т.с. 2 а.с. 23-25). Зазначена ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ набрала законної сили з моменту її прийняття, тобто 29.03.2017 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV, з подальшими змінами, закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

В п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 р. (заява № 60750/00) вказано, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26.06.2013 р. по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Положення ст. 431 ЦПК України, з урахуванням п.п 17.2 п.17 ч.1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, визначають порядок звернення судових рішень до виконання.

Відповідно до ч.1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016 р., який набрав чинності 05.10.2016 р. із змінами (далі Закон України «Про виконавче провадження»),в редакції яка не зазнала змін як на дату звернення заявника до суду так і на дату розгляду справи судом, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Враховуючи дату набрання законної сили зазначеною вище ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017 р. та положення ч.ч. 1 та 2 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» відсутність обставин визначених ч.4 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», граничною датою виконання рішення по справі №316/1632/15-ц є 30.03.2020 р.

Обов`язок пред`явити виконавчий лист до виконання в межах строків визначених Закону України «Про виконавче провадження», покладено саме на стягувача.

З даною заявою, ОСОБА_1 в особі свого представника, звернулась лише 15.10.2020 р., тобто поза межами визначеного Законом граничного трирічного строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За зазначених норм матеріального та процесуального права вбачається, що поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання можливо лише у разі, якщо виконавчий лист по справі судом видавався та за доведення, що пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання відбувся з поважних причин визнаних такими судом.

Відповідно до правового висновку викладеного Верховним Судом України в постанові від 20.01.2016 р. по справі №6-711цс15, стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, при розгляді таких заяв суди мають детально досліджувати всі обставини, які вплинули на пропуск строків пред`явлення виконавчих документів до виконання і розглядати їх в сукупності шляхом встановлення відповідного причинно-наслідкового зв`язку.

При цьому, поважними - є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк, це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк, виникла протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

За змістом ч.3 та 4 ст.77 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

У даній заяві сторона заявника просить суд видати виконавчий лист та поновити пропущений строк звернення виконавчого листа до виконання, посилаючись при цьому і на те, що про наявність ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою було скасовано рішення апеляційного суду Запорізької області від 27.07.2016 р. та залишено в силі рішення суду першої інстанції про задоволення її позову, ОСОБА_1 дізналась лише у березні 2020 року.

Поряд з цим, у даній заяві, представник заявника визнає подачу ОСОБА_1 касаційної скарги та не заперечує перебування на розгляді суду касаційної інстанції справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

За змістом ст.ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

У своєму рішенні від 07.07.1989 р. у справі «ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії»(заява №11681/85), ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення від 26.04.2007 р. у справі «Олександр Шевченко проти України» заява № 8371/02; рішення (ухвала) від 14.10.2003 р. у справі «Трух проти України» заява №50966/99; рішення від 03.04.2008 р. «Пономарьов проти України`заява №3236/03).

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення ЄСПЛ від 04.10.2001 р. у справі «Тойшлер проти Германії»(Тeuschlerv. Germany) заява №47636/99).

У рішенні від 16.02.2017 р. по справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06, ЄСПЛ зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи.

Тобто, у своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує на тому, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За зазначеного, суд першої інстанції вважав безпідставним посилання сторони заявника у заяві про ненадходження на адресу ОСОБА_1 ухвали суду касаційної інстанції, враховуючи, що саме на ОСОБА_1 покладається обов`язок цікавитися про стан відомого їй цивільного провадження у суді касаційної інстанції, ініціатором якого була саме вона. Також суд вважає безпідставним посилання представника заявника в судовому засіданні, в якості поважності причини пропуску визначеного законом процесуального стоку, на нелогічність отримання виконавчого листа та звернення його до виконання за судовим рішенням, яке набрало законної сили, до розгляду іншої справи. Крім того, що розгляд іншої справи, не вказує на поважність причин пропуску строків звернення рішення до виконання, та не являється обставиною яка об`єктивно позбавила можливості заявника отримати виконавчий лист у строки визначені законом та звернути його до виконання. Необхідно зазначити, що діючим Законом України «Про виконавче провадження» передбачено підстави зупинення виконавчих дій в разі наявності для цього підстав визначених законом.

Даних чи доказів які б свідчили на безпосередню неможливість, з об`єктивних причин, які не залежать від волі ОСОБА_1 , тобто з поважних причин,звернутися до суду першої інстанції з заявою про видачу по справі виконавчого листа в тому числі у березні 2020 року, коли, як зазначає представник заявника, ОСОБА_1 стало відомо про задоволення її касаційної скарги ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017 р.,тобто в межах строку виконання рішення, суду першої інстанції надано не було.

Посилання сторони заявника щодо намагання ОСОБА_1 вирішити спір з ОСОБА_2 шляхом укладання мирової угоди, проект якої був нею підготовлений та направлений у травні 2020 року останньому, як поважність причин пропуску строку визначеного Законом, суд також вважає безпідставним, враховуючи як існування судового рішення яким позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено, так і на сам перед того, що такі намагання щодо укладення мирової угоди, мали місце в травні 2020 року, тобто після спливу строку.

У своєму рішенні від 19.06.2001 р. по справі «Креуз проти Польщі», заява №28249/95, ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

При розгляді справи, враховуючи зазначене вище, судом першої інстанції не встановлено будь-яких належних і допустимих засобів доказування, що пропуск заявником строку, визначеного Законом, мав місце з причин які об`єктивно, незалежно від волі ОСОБА_1 , унеможливили або ускладнили можливість останній, протягом строку який пропущено, на вчинення всіх можливих дій направлених на виконання рішення суду, отримання та пред`явлення виконавчого листа до виконання, тобто, за поважних причин.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав задоволення вимог заяви в частині поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Окрім того, у зв`язку з тим, що судом відмовлено в поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання за відсутності для цього поважних причин, суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення вимоги заяви і в частині видачі по справі виконавчого листа.

За зазначеного вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу виконавчого листа слід відмовити.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а ухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена з додержанням вимог закону, є правильною та законною.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції на час постановлення оскаржуваної ухвали у цій справі, є безпідставними, не ґрунтуються на законі та належних, допустимих доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Так, Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі відсутні, та зокрема стороною стягувача ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду сплачений судовий збір (т.с. 2 а.с. 176).

Однак, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 07 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 24.09.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кримська О.М.Подліянова Г.С.