КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021року місто Київ

справа № 361/1827/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Ящук Т.І.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2021 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Дутчак І.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

стягнути з ОСОБА_3 на свою користь борг за розпискою у розмірі 30000 доларів США, що станом на 06 березня 2019 року еквівалентно 802869 грн.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2020 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 30000 доларів США та судовий збір у розмірі 8028,69 грн.

В березні 2021 року представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 подав до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення від 26 травня 2020 року.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2021 року заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2020 року скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

14 вересня 2021 року представником позивача було подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив:

накласти арешт на все майно ОСОБА_3 в межах ціни позову, що становить 802869 грн.;

заборонити відповідачу виїзд за кордон;

винести окрему ухвалу стосовно порушення відповідачем законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення.

В мотивування вимог посилався на те, що під час розгляду заяви відповідача про перегляд заочного рішення, судом встановлено факт ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх обов`язків за договором позики, надання останнім суду неправдивих свідчень, використання судових засідань для реалізації власних шахрайських дій та ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань, зокрема, про неможливість складання відповідачем розписки, не володіння ним ані українською, ані російською мовами.

Вказував, що на підставі заочного рішення від 26 травня 2020 року було відкрите виконавче провадження, в межах якого накладено арешт на банківські рахунки та транспортні засоби відповідача , останнього внесено до реєстру боржників.

Зазначав, що до подачі заяви про перегляд заочного рішення відповідач пропонував позивачузакрити виконавче провадження, пояснюючи необхідністю продажу ним майна, у зв`язку з його виїздом за кордон.

Посилався на те, що ОСОБА_4 не є громадянином України, може здійснити перереєстрацію власного майна та виїхати за межі України, що утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення судом позовних вимог.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2021 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_3 на праві власності, в межах ціни позову в розмірі 802869 грн.

В іншій частині у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції недослідив питання існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у майбутньому.

Вказував, що відповідач, знаючи про заочне рішення суду, жодної дії щодо відчуження свого майна не вчиняв та не намагався вчиняти.

Зазначав, що обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, представник позивача посилався на ймовірну загрозу неможливості в подальшому виконання судового рішення, у випадку задоволення позовних вимог, однак позивач не надав доказів, за якими можливо ідентифікувати та оцінити вартість майна та грошей, що можуть належати відповідачу.

Посилався на те, що позивач, вимагаючи накласти арешт на майно без ідентифікуючих його ознак, в тому числі за відсутності державного номерного знаку транспортного засобу, та місця знаходження грошей, не надав не тільки належного переліку майна щодо якого просив застосувати арешт, та, зокрема, не звернувся із таким проханням до суду.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представники позивача у судовому засіданні апеляційного суду просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, враховуючи предмет спору та розмір заявлених позовних вимог, виходив з наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно ОСОБА_3 в межах ціни позову, що становить 802869 грн.

Колегія суддів не погоджується зтаким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п.6 зазначеної постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з статтею81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь борг за розпискою у розмірі 30000 доларів США, що станом на 06 березня 2019 року еквівалентно 802869 грн.

Порушуючи питання про забезпечення позову, представник позивача посилався на те, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконує, ОСОБА_4 не є громадянином України, а тому може здійснити перереєстрацію власного майна та виїхати за межі України, що утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення судом позовних вимог.

Разом з тим, представник позивача заявляючи вимоги про накладенняарештуна все майно ОСОБА_3 в межах ціни позову, не вказав та не надав належних доказів на підтвердження того, яке саме майно належить відповідачу на праві власності та його вартість.

Колегія суддів враховує, що такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно може бути забезпечено тільки за наявності ідентифікуючих ознак цього майна, його місця знаходження та інше.

Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди для виконання судового рішення, без наведення відповідного обґрунтування та надання доказів, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

А відтак, частково задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно ОСОБА_3 в межах ціни позову, що становить 802869 грн., суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для накладення арешту на все майно ОСОБА_3 в межах ціни позову.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в частині заборони виїзду відповідачу за межі України, виходячи з наступного.

Тлумачення нормЦПК Українисвідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

При цьому, заборона виїзду за межі України не може належати до інших видів забезпечення позову.

А відтак, слід дійти висновку, що суди не можуть застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості, оскільки це порушує норми ЦПК України та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень.

До аналогічного висновку дійшов ВерховнийСуд у постановахвід 27 березня 2019 року у справі №643/5842/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі №288/162/19.

Враховуючи зазначене, обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом заборони відповідачу виїзду за кордон не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутні підстави для постановлення судом окремої ухвали щодо відповідача при розгляді заяви позивача про забезпечення позову.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції в частині задоволення заяви представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, що належить відповідачу на праві власності, в межах ціни позову в розмірі 802869 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової про відмову у задоволенні вказаних вимог.

В решті ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2021 року в частині задоволення заяви позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову щодо накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_3 на праві власності, в межах ціни позову в розмірі 802869 грн. скасувати та постановити в цій частині нову, якою у задоволенні заяви позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_3 на праві власності відмовити.

В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: