РІШЕННЯ
Іменем України
25.02.2021 року м. Львів
Франківський районний суд м. Львова,
в складі:

головуючого-судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Кремси Б. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за позовом Управління Служби Безпеки України у Львівській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду із позовом, в якому просить виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення та стягнути судові витрати.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням житлово-побутової комісії Управління Служби безпеки України у Львівській області від 11.10.2010 р. начальнику Управління Кіцулу Ю. В. на сім`ю у складі 2 - х осіб (він і його дружина ОСОБА_2 ) було надано службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Зазначеній квартирі було надано статус службової Управлінням Служби безпеки України у Львівській області згідно з рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 08.10.2010 року № 1396. 19.10.2010 року на підставі наказу директора Департаменту ЖГ та виконкому Львівської міської ради №554 було відповідачам на сім`ю у складі 2 осіб було видано ордер № 000308 на право заняття зазначеної вище службової квартири Управління СБ України у Львівській області. 07.12.2012 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника УСБУ у Львівській області та зараховано у розпорядження Голови СБУ. Але відповідачем вказана квартира після переміщення для подальшого проходження військової служби в іншу місцевість звільнена не була. Наказом Голови СБУ від 27.05.2016р. № 633-ос відповідача звільнено з військової служби у запас за п.п. «а» п.61 і п.п. «г» п.62 та п. 88-1 Положення № 1262 (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів). Календарна вислуга років на час звільнення складає 36 років 18 днів. Позивач зазначає також, що відповідач ОСОБА_1 вже неодноразово забезпечувався житлом для постійного проживання у м. Києві та м. Чернівці, які у подальшому приватизовані його сином та батьком. Позивач звертався до відповідача листами з вимогою добровільної здачі зазначеного вище приміщення, але відповіді не отримав. У зв`язку з вищенаведеним, просить позов задовольнити.
Представником відповідача ОСОБА_1 надано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позову, обґрунтовуючи свою позицію тим, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту надання відповідачу житла раніше, а також вважає, що це не має жодного правового значення для правильного вирішення справи, оскільки позивач не наводить жодного факту та доказів на його підтвердження про забезпечення відповідача будь-яким іншим житлом, крім спірного, у період з вересня 2010 по день звільнення із служби. Зазначає, що спірне житло є єдиним житлом відповідачів, відповідачем за погодженням з позивачем здійснено значені по відношенню до вартості спірної квартири на час їх проведення невіддільні покращення та ремонтні роботи. Посилається на абз. 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно якого передбачено надання військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей жилих приміщень для постійного проживання, зокрема, і шляхом виключення з числа службового.

У судовому засіданні представник позивача надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві, просить у позові відмовити.
Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із положеннями ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Питання щодо організації надання житлової площі військовослужбовцям Збройних Сил України врегульовані відповідними інструкціями, затвердженими наказами Міністра Оборони.
Зокрема, на час надання відповідачам службового приміщення та виникнення спірних правовідносин механізм забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями було визначено Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 3 червня 2006 року та Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року N 737 і зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337.
Відповідно до п. 3.10 Інструкції службове жиле приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця).
Військовослужбовець, який отримав службове житло як за рішенням командира військової частини, так і за розподілом згідно з обліковим списком на отримання службового жилого приміщення, у разі переведення до іншої військової частини в населеному пункті, де розміщене це службове житло, залишається проживати в ньому до отримання жилого приміщення для постійного проживання, за винятком випадків, передбачених законодавством.
Військовослужбовець, особа, звільнена з військової служби, та члени їх сімей зобов`язані у двомісячний строк звільнити займане ними службове жиле приміщення в разі одержання жилого приміщення для постійного проживання або вибуття для виконання службових обов`язків за кордон разом із членами сім`ї (п. 3.15 Інструкції).
Пунктом 3.16 Інструкції встановлено, що особа, звільнена з військової служби, яка має вислугу менше ніж 10 років, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством.
На час розгляду даної справи питання надання житлової площі військовослужбовцям Збройних Сил України врегульовані Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства Оборони України від 31.07.2018 № 380.
Відповідно до п. 25 вказаної Інструкції підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення: військовослужбовці та члени їх сімей, які порушують умови утримання жилих приміщень, систематично його руйнують чи використовують його не за призначенням, або створюють умови, які унеможливлюють проживання інших осіб; особи, звільнені з військової служби, які мають вислугу менше ніж 10 років, крім випадків, передбачених законодавством; особи, які самоправно зайняли службове житлове приміщення (службову житлову площу); колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися проживати у ньому після розірвання шлюбу (у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу); інші особи у випадках, встановлених законодавством.
Вказана норма також кореспондується зі статтею 125 Житлового кодексу України, відповідно до якої без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 ЖК України, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників.
Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 зазначено, що оскільки в силу статті 125 ЖК деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався.
Як встановлено матеріалами справи та зазначається самим позивачем у позовній заяві, відповідач ОСОБА_1 на час надання йому спірної квартири займав посаду начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області.
Рішенням житлово-побутової комісії Управління Служби безпеки України у Львівській області від 11.10.2010р. відповідачу ОСОБА_1 на сім`ю у складі 2 - х осіб (він і його дружина ОСОБА_2 ) було надано службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Зазначеній квартирі було надано статус службової Управлінням Служби безпеки України у Львівській області згідно з рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 08.10.2010 року № 1396.
19.10.2010 року на підставі наказу директора Департаменту ЖГ та виконкому Львівської міської ради № 554 було ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на сім`ю у складі 2 осіб було видано ордер № 000308 на право заняття зазначеної вище службової квартири Управління СБ України у Львівській області.
З жовтня 2010 р. відповідачі ОСОБА_1 разом з дружиною вибув до постійного місця проживання у спірну квартиру, якою на законних підставах користується до цього часу.
07.12.2012 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника УСБУ у Львівській області та зараховано у розпорядження Голови СБУ.
Згідно витягу з наказу Голови СБУ «по особовому складу» № 633-06 від 27.05.2016р. Відповідача ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом «а» пункту 61, підпунктом «г» пункту 62 (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційний заходів) та підпунктом 88? у запас Служби безпеки України, виключено із списків особового складу з 02.07.2016 р., вислуга складає більше 36 років.
Матеріалами справи підтверджено та позивачем у справі не заперечується, що відповідачів було вселено в спірну квартиру АДРЕСА_1 законно та за наявності передбачених законодавством підстав.
Доказів наявності надання іншого житлового приміщення відповідачам позивачем суду не надано.
З огляду на вищевикладені вимоги законодавства відповідачі не підпадають під категорію осіб, яких може бути виселено зі службового житлового приміщення без надання іншого житла.
Отже, суд дійшов висновку про законність користування відповідачами спірною квартирою.
Також суд приймає до уваги, що згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 30.11.2016 року, відповідач ОСОБА_1 є пенсіонером, вид пенсії «за вислугу років».
Згідно із ст. 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу не може бути виселено пенсіонерів по старості.
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення словосполучення «пенсіонерів по старості», яке міститься в абзаці шостому статті 125 ЖК Української РСР від 11 червня 2014 року №6-рп/2014 (справа №1-2/2014) зазначено, що згідно статтею 47 Конституції України кожен має право на житло; держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Враховуючи викладене, Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення словосполучення «пенсіонерів по старості», що міститься в абзаці шостому статті 125 ЖК Української РСР, відповідно до якого пенсіонери по старості не можуть бути виселені з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, необхідно розуміти так, що до пенсіонерів по старості, крім осіб, яким згідно з законодавством України призначено пенсію за віком, віднесено також осіб, що вийшли на пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Конституційний Суд України тлумачив словосполучення «пенсіонерів по старості» в аспекті питання щодо осіб, яких відповідно до статті 55 Закону України «Про статус, соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, проте відповідне тлумачення може бути взято до уваги і у конкретній справі з урахуванням, що ЖК Української РСР містить поняття «пенсіонер по старості».
Як вбачається з витягу з наказу Голови СБУ «по особовому складу» № 633-06 від 27.05.2016 р. вислуга років на пенсію відповідача ОСОБА_1 на час звільнення складала 36 років та 18 днів.
У рішеннях Конституційного Суду України № 8-рп/99 від 06 липня 1999 року (у справі щодо права на пільги) та № 5-рп/2002 від 20 березня 2002 року (у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій) вказано, що Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України, перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, поліції, прокуратури, охорони державного кордону України, органах Служби безпеки України, податкової міліції. Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсувати наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Виходячи із висловленого, у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.
З огляду на викладене, пенсія за вислугою років прирівнюється до пенсії за віком та, відповідно, є однорідними поняттями, оскільки призначається із зменшенням пенсійного віку. (Постанова Касаційного суду 565/919/16-ц від 06.06.2018 року)
Таким чином, окрім перебування відповідача ОСОБА_1 , на військовій службі та праці у системі Служби безпеки України більше 10 років, останній не підлягає виселенню у відповідності до положень ст. 124 ЖК Української РСР, як пенсіонер.
Також судом встановлено, що відповідно до Протоколу № 7 засідання житлово-побутової комісії Управління СБУ у Львівській області від 10.11.2010 року відповідачу ОСОБА_1 погоджено проведення власним коштом ремонт спірного житла. В подальшому протоколом № 1 від 14.03.2011 року погоджено кошторис та видатки, понесені ОСОБА_1 під час виконання власним коштом ремонтних робіт у спірній службовій квартирі, на загальну суму 294 459, 70 грн.
Отже, суд приходить до висновку, що проведення відповідачем ОСОБА_1 по відношенню до вартості спірної квартири на час їх проведення значних невіддільних покращень - ремонтних робіт на загальну суму 294 459,70 грн., які були погоджені та визнані позивачем, здійснені відповідачем на законних підставах.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Таким чином, проживання та користування відповідачами ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_2 спіним житлом понад десять років та здійснення сутєвого покращення його по відношенню до вартості спірної квартири на момент передання в користування, свідчить про існування достатніх тривалих зв`язків відповідачів зі спіним житлом.
Частиною 2 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).
У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме, в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно, так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року (Von Maltzan and Others v. Germany), заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02. Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом».
На підставі наведеного суд приходить до висновку, що у відповідача ОСОБА_1 , який є пенсіонером, та членів його сім`ї - відповідачки ОСОБА_2 існують достатні і тривалі зв`язки із спірним житлом та у зв`язку з відсутністю постійного житла законні очікування на надання йому спірного житла із виключенням з числа службового, що свідчить про те, що заявлений позов та його задоволення становитиме непропорційне втручання у право відповідачів на мирне володіння майном та надмірний тягар для них.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Відповідно до вимог ст. 77, 80, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Позивачем не представлено, а в суді не здобуто жодних доказів на підтвердження законності позовних вимог про виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Враховуючи вказані норми матеріального права та те, що відповідач ОСОБА_1 має вислугу на військовій службі більше 36 років, звільнений з військової служби у зв`язку із скороченням штатів, приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, є учасником бойових дій, ветеран військової служби, а отже у відповідності до абз. 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пунктом 3 Порядку має право на забезпечення житлом, в тому числі право на виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову Управління Служби Безпеки України у Львівській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову Управління Служби Безпеки України у Львівській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України п. п. 15., 15.5 до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Франківський районний суд м.Львова.
Повний текст рішення виготовлено 01.03.2021 року.

Суддя Ванівський Ю. М.