Єдиний унікальний номер 264/3177/19
Номер провадження 22-ц/804/2180/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.,

секретар судового засідання Целовальник К.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Косенко Сергій Сергійович,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Басівський Віталій Олександрович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права сумісної власності,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову вказав , що з 2011 року по 29 грудня 2015 року він проживав однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_2 .. Вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, який витрачали за обоюдним погодженням, спільно набували необхідні речі, спільно купували квартиру. Позивач мав заробіток, відкладав гроші, і 03 грудня 2015 року для спільного проживання подружжям було придбано однокімнатну квартиру загальною площею 33,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яку оформили на ім`я відповідача ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. В зареєстрованому шлюбі в той час вони не перебували. Шлюб між сторонами був зареєстрований 29 грудня 2015 року.

Позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без шлюбу з 2011 року по 29 грудня 2015 року, а також визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права сумісної власності на квартиру відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що цивільний процес України передбачає презумпцію правомірності, яка складається з правомірності поведінки та укладання правочину. Виходячи з норм статей 12 ч.5, 328 ч.2 ЦК України, статей 3,60, 74 СК України, для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Для визнання майна особистою приватною власністю одного із подружжя, необхідно встановити, що майно за час шлюбу набуте саме за кошти, які належали особисто одному з подружжя.

Вказані вище презумпції повинна спростувати інша сторона, тобто відповідач повинен був довести той факт, що квартира була придбана за особисті кошти або не в період сумісного поживання. Але, в матеріалах справи відсутні будь-які допустимі докази щодо вказаного.

Факт проживання разом з позивачем з 2011 року відповідачем не було спростовано належними та допустимими доказами.

В свою чергу, позиція позивача підтверджена поясненнями свідків.

Отже, договір купівлі-продажу від 03 грудня 2015 року був укладений під час спільного проживання позивача з відповідачем, ніяким чином не спростований судом та є правомірним з огляду презумпції правомірності.

Також, в порушення ст. 81 ЦПК України, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви позивача у виклику та допиті свідка ОСОБА_3 , чим позбавив позивача можливості користуватися передбаченими ЦПК України правами.

В матеріалах справи також відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б спростували обставини справи та пояснення свідків позивача.

Посилання судом першої інстанції на те, що грошові кошти, на які була придбана квартира, є особистими (спадок від матері) коштами відповідача, та зазначення як доказу свідоцтва про смерть, що не є належним та допустимим доказом, оскільки юридично не підтверджений факт переходу грошових коштів від померлої матері до відповідача, та не міг бути прийнятий судом першої інстанції як доказ.

Тому позивач вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які містяться у матеріалах справи № 264/3177/19, а тому рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Посилання суду на правові висновки Верховного суду України не є обґрунтованими, оскільки дані висновки були складені з урахуванням певних обставин, які притаманні лише в конкретній справі, по якій складається відповідний висновок. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо одне рішення касаційного суду інакше тлумачило закон, відхід від такого тлумачення є допустимим, якщо він при цьому випливає з буквального змісту закону.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Аналогічна позиція викладена в постанові ВС від 15 серпня 2019 року по справі № 588/350/15.

Тобто, доказом того, що позивач та відповідач мали спільні витрати стосовно придбання майна в інтересах сім`ї, є саме придбання спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_2 надала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначила, що позовні вимоги вона не визнає, а апеляційна скарга є необґрунтованою, невмотивованою та надуманою, а рішення суду першої інстанції - законним, об`єктивним та неупередженим. ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Фактично доводи апеляційної скарги апелянта зводяться до його незгоди із винесеним судовим рішенням.

Суд першої інстанції сприяв реалізації процесуальних прав позивача у повному обсязі, і тому доводи апеляційної скарги щодо відмови у виклику свідка є необґрунтованими, оскільки клопотання щодо допиту вказаного свідка було заявлено з порушенням процесуального законодавства і відповідальність за це несе сторона позивача.

Щодо тверджень позивача щодо того, що факт проживання позивача разом з відповідачем у період з 2011 року не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, слід зауважити, що у відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При вирішенні спору суд першої інстанції правильно та правомірно застосував норми матеріального та процесуального права, та виніс справедливе та законне рішення, яке, на думку відповідача, на підлягає скасуванню.

Також відповідач ОСОБА_2 просила розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 квітня 2021 року здійснити без її участі та без участі її представника - адвоката Басівського В.О., за наявними в матеріалах справи доказами.

Ухвалою апеляційного суду розгляд справи призначено на 09.09.2021 року о 10.15 год..

Позивач ОСОБА_1 до суду не явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Від представника позивача ОСОБА_4 - адвоката Косенка С.С. 09.09.2021 року до апеляційного суду надійшла заява про перенесення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.

Відмовляючи у задоволені клопотання про відкладення розгляду справи, судова колегія зауважує на таке.

Відповідно до частини 1,2 статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Документальних підтверджень поважності причин неявки представника в судове засідання апеляційного суду, які мав би оцінити суд, не надано.

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом 24 січня 2018 року у справі№ 907/425/16 .

Апеляційній суд, у свою чергу, відповідно до ч.1. ст. 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 , який подав апеляційну скаргу, заяв про відкладення розгляду справи не подавав, до суду не явився, про причини неявки не повідомив.

З огляду на зазначене, відповідно до статті 372 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав, які б свідчили про неможливість розгляду справи у даному судовому засіданні, колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Косенка С.М. про перенесення розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник письмово завили про розгляд справи без їх участі.

Тому на підставі положення ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку учасників справи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу квартири № 5215 від 03.12.2015 року ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість квартири - 104249,00 грн. Право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 ..

Судом також встановлено, що до придбання відповідачем спірна квартира знаходилась в іпотеці. Іпотекодержатель - ОСОБА_6 . Строк виконання зобов`язань - 12.09.2015 року. Розмір основного зобов`язання - 95200,00 грн.

Згідно зі звітом оцінки вартості житлової квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , складеного 13.05.2019 року суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_7 , вартість об`єкта оцінки становить 141300,00 грн.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 14.10.2010 року, шлюб, укладений 20.11.1999 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу дружина залишила прізвище чоловіка - « ОСОБА_10 ».

В шлюбі з ОСОБА_8 у відповідачки народився син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.08.2019 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер колишній чоловік відповідача ОСОБА_8 , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Спадщину прийняв син відповідача ОСОБА_11 ..

Станом на теперішній час відповідач ОСОБА_2 зареєстрована та мешкає у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить її синові.

Відповідач ОСОБА_2 з 01.08.1986 року по 02.07.2018 року працювала медичною сестрою у відділенні новонароджених у Перинатальному центрі № 1 м. Маріуполя, та розмір її заробітної плати за період зі січня 2015 року по грудень 2015 року становив 52927,09 грн. звільнилась у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років на підставі ст.38 КЗпП України.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла матір відповідача ОСОБА_12 ..

Позивач ОСОБА_1 розірвав попередній шлюб 19.10.2012 року.

Судом також встановлено, що з 2011 року до 29 грудня 2015 року позивач та відповідач підтримували стосунки, періодично спільно мешкали за адресою по АДРЕСА_4 .

03.12.2015 року відповідач ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

29 грудня 2015 року між сторонами укладено шлюб.

Сторони в суді першої інстанції пояснили, що після реєстрації шлюбу подружжя ОСОБА_13 жодного дня не мешкали в однокімнатній спірній квартирі, а проживали за адресою по АДРЕСА_4 в трикімнатній квартирі позивача.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Однією з ознак сім`ї є спільне проживання двох чи більше осіб: подружжя, батьків та дітей, братів, сестер тощо. Припинення спільного проживання засвідчує кількісні зміни у складі сім`ї або навіть її розпад.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і таке інше.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Суд першої інстанції вірно врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду України 12 грудня 2012 року по справі № 6-148цс12, у постанові Верховного суду від 18.07.2018 р. по справі № 544/1274/16-ц, провадження № 61-22277св18, у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року по справі №337-5266/15-ц.

Аналізуючи указані норми, суд дійшов до висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Крім того, як встановлено судом, питання щодо поділу майна подружжя, що перебувало у спільній сумісній власності, вже вирішувалось у судовому порядку.

Так, 07.05.2018 року ОСОБА_1 вже звертався до Іллічівського райсуду м. Маріуполя із позовною заявою про розірвання шлюбу, в якій зазначено, що сторони не проживають однією сім`єю зі січня 2018 року, шлюбні стосунки припинені. Спору про поділ майна, яке є спільною власністю, в них з ОСОБА_2 не було.

Рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 14.08.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач залишила прізвище чоловіка - « ОСОБА_2 ».

22.08.2018 року ОСОБА_2 зверталася до райсуду з позовом про розділ спільного поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності.

Рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 28.02.2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 в рахунок компенсації 1/2 частки автомобіля половину ринкової вартості автотранспортного засобу HYUNDAI TUCSON в розмірі 108000 грн. Крім того, з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації 1/2 частки в матеріалах і обладнанні, що були використанні при будівництві гаражу № НОМЕР_1 в Автогаражному споживчому кооперативі «Луч», грошові кошти в сумі 21224 гривні, залишивши у одноосібному користуванні відповідача даний гараж. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/2 частку в матеріалах і обладнанні, що були використанні при будівництві гаражу № НОМЕР_1 в Автогаражному споживчому кооперативі «Луч».

Постановою Донецького апеляційного суду від 11.06.2019 року рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 28.02.2019 року залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що подані позивачем докази не є належними та допустимими у сенсі ст. ст. 77,78 ЦПК України.

При цьому посилання позивача на спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст.74 СК без наявності інших ознак сім`ї. Крім того, позивач не надав допустимих доказів щодо збільшення спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, покупки однокімнатної квартири.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо ведення з відповідачкою спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї за період з 2011 року по грудень 2015 року.

За таких підстав, суд прийшов до висновку, що позивач не довів позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зв`язку з чим відмовив йому у задоволені позову в цій частині.

Позовні вимоги про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним право власності на 1/2 частку квартири є похідними від першої позовної вимоги (про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу) в задоволенні якої відмовлено, у зв`язку з чим, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в повному обсязі.

Не погодитися з таким висновком неможливо.

Відповідно до вимог ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно й об`єктивно встановлені обставини справи, досліджені і проаналізовані докази.

З твердженнями позивача, що свідки в суді першої інстанції достатньо підтвердили факти, зазначені ним у позовній заяві, неможливо погодитися, оскільки свідок ОСОБА_14 була обізнана про обставини спільного проживання позивача та відповідача тільки зі слів самого ОСОБА_1 , або його матері, про що і пояснила суду. А єдиний свідок ОСОБА_15 , яка давала пояснення про обставини проживання сторін, є сестрою позивача. Тому суд враховував положення статті 90 ЦПК України при наданні оцінки таким доказам. Відсутність достатніх беззаперечних письмових доказів в матеріалах справи об`єктивно ставить під сумнів показання допитаних в судовому засіданні свідків, і суд оцінював такі доказі об`єктивно, саме у відповідності до положень статті 89 ЦПК України.

Стосовно доводів апеляційної скарги про позбавлення позивача процесуальних прав, передбачених ст. 81 ЦПК України, щодо виклику та допиту свідка ОСОБА_3 , то слід зауважити на те, що відповідно до ч.3 ст. 91 ЦПК України, заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

З матеріалів справи вбачається, що про виклик даного свідка було заявлено з порушенням вимог ч.3 ст. 91 ЦПК України тільки 23.02.2021 року, в той час, як 03.12.2020 року було ухвалено про закриття підготовчого провадження, і сторона відповідача заперечувала проти даного клопотання, тому судом було цілком законно відмовлено у допиті даного свідка.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з наведеного, доводи позивача щодо того що факт проживання сторін однією сім`єю у період з 2011 року не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, суперечать нормам діючого цивільно процесуального законодавства.

Не відповідають змісту рішення суду твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції нібито прийняв у якості доказів і обґрунтував своє рішення тим, що грошові кошти, на які була придбана квартира, є особистими (спадок від матері) коштами відповідача, які вона отримала після смерті матері. Такі обставини викладені судом як особисті пояснення відповідача у підтвердження її позиції невизнання позову, але висновки суду, яв вбачається з оскарженого рішення, є результатом перевірки обставин справи і оцінки наданих сторонами, в тому числі позивачем, доказів.

Враховуючи викладене, апеляційний суд також вважає позовні вимоги позивача безпідставними, недоведеними, тому рішення суду є правильним і законним.

Інші доводи апеляційної скарги аналогічні поясненням позивача в суді першої інстанції. Обставини, на які позивач посилається у скарзі, були предметом перевірки суду, їм надана відповідна мотивована правова оцінка. Твердження позивача в апеляційній скарзі зводяться до незгоди із висновками суду щодо оцінки доказів, вимог їх переоцінки, незгоди із застосуванням судом норм матеріального права без власної обґрунтованої мотивації, але обставин, встановлених судом, доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому неможливо погодитися із апеляційною скаргою і стосовно того, що суд не надав оцінки доводам позивача і наданим ним доказам. Зі змісту оскарженого рішення вбачається, що суд першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно встановив обставини справи та проаналізував відповідні їм правовідносини, поясненням сторін, наданим доказам дав оцінку, у відповідності з вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України дійшов цілком обґрунтованого висновку про відмову в позові. Висновки суду позивачем нічим в апеляційній інстанції не спростовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики апеляційний суд вважає наведене судом першої інстанції обґрунтування оскарженого рішення достатнім.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі позивача доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають, тому в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складений 14 вересня 2021 року.

Головуючий: Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

Т.І. Биліна