Справа № 548/2043/20
Провадження № 2/548/225/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.09.2021 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді - Коновод О. В.

за участю : секретаря судового засідання - Скрипніченко М.І.,

представника позивача адвоката Павелка Р.С.

представника відповідача адвоката Чубенко Ж.А.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Хорол цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Органу опіки та піклування в особі Лубенської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Органу опіки та піклування в особі Лубенської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

В обґрунтуванні позову посилається на те, що 06 червня 2009 року ОСОБА_1 вступила у шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Хорольського районного управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за № 1.

Від спільного шлюбу позивачка з відповідачем мають доньку, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 17.03.2014 року (яке набрало законної сили 29.03.2014 року) у справі № 548/284/14-ц: розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 06.06.2009 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Хорольського районного управління юстиції, запис за № 1.

Після розірвання шлюбу, місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визначено з матір`ю, відповідно до ч.1 ст.160 СК України, натомість Відповідач до теперішнього часу сплачує Позивачці аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 .

Малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з нею, виховується в її «новій сім`ї».

ОСОБА_1 має постійну роботу в Республіці Польщі та має намір продовжувати працювати по трудовому договору, на період роботи орендує житло у АДРЕСА_1 , а отже може взяти з собою малолітню дитину для навчання, розширення їх світогляду, відпочинку та оздоровлення у Польщі. Матеріально утримувати дитину їй допомагає її новий чоловік ОСОБА_4 , з яким Позивачка зареєструвала шлюб.

В той же час, Відповідач не дає добровільно дозвіл на виїзд за кордон їхньої спільної малолітньої доньки, відтак дитина позбавлена можливості повною мірою реалізувати належні їй права.

Враховую, що термін наданий Позивачці на роботу у Республіці Польщі діє з 19.08.2019 року по 18.08.2022 року, та неповнолітня має бажання навчатися у Початковій школі №83 м. Лодзі, необхідний дозвіл має бути надано з 01.03.2021 року по 18.08.2022 року, але не менше ніж до 31.08.2021 року.

Позивачка неодноразово зверталася до Відповідача з проханням надати дозвіл доньки на тимчасовий виїзд за кордон, проте згоди не отримала.

Тому вважає, що позиція Відповідача шкодить інтересам дитини, внаслідок чого звернулася до суду з позовом.

Ухвалою суду від 04.12.2020 року вирішено відкрити провадження у справі, справу розглядати у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження, відповідачу надано строк для подання відзиву на позов.

Ухвалою від 21.07.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача адвокат Павелко Р.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Чубенко Ж.А. заперечувала проти позову та прохала у його задоволенні відмовити.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі Лубенської міської ради в судове засідання не з`явився, але подали до суду заяву та пояснили, що при вирішенні справи покладаються на розсуд суду.

Враховуючи викладене, дослідивши та проаналізувавши в сукупності письмові докази, керуючись своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному встановлені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, виходячи з не конкретності позовних вимог, а також виходячи з інтересів дітей, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити повністю.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 та відповідач, ОСОБА_2 , з 06 червня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 17.03.2014 рок було розірвано.

Сторони по справі є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії. (а.с.)

Після розірвання шлюбу, місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визначено з матір`ю, відповідно до ч.1 ст.160 СК України, натомість Відповідач до теперішнього часу сплачує Позивачці аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 має постійну роботу в Республіці Польщі та має намір продовжувати працювати по трудовому договору, на період роботи орендує житло у АДРЕСА_1 , а отже може взяти з собою малолітню дитину для навчання, розширення їх світогляду, відпочинку та оздоровлення у Польщі, гарантує місце проживання та фінансування всіх витрат своєї доньки , на весь термін її перебування в Республіці Польща.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1статті 2 ЦПКУкраїни).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 2статті 129 Конституції Українивизначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті12та частиною 1 статті81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 82 цього кодексу.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статями 141,150,153,155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина 3статті 51 Конституції України).

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положеньстатті 9 Конституції Україниє частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосуваннястатті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), ратифікованоїЗаконом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Конституція Українигарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок виїзду неповнолітніх дітей за межі України врегульовано Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі Правила), а також ст. 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Таким чином, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Правил, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18), яка вирішила відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №6?15цс17. Розглядаючи справу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема, Сімейного кодексу України, ВСУ вважав, що пріоритетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Вказана позиція підтримана подальшими рішення Верховного Суду. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17).

Так, позовними вимогами позивача є надання дозволу на виїзд з України дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька дитини з 01.04.2021 року по 31.12.2021 року, включно.

З урахуванням зазначеного, та приймаючи до уваги те, що позивач не зазначила конкретної держави, часу (періоду), мети, місця перебування, де буде мешкати в цей період дитина та доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, тому виключається можливість встановити обов`язкові обставини при розгляді даної справи, а саме, чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Суд зауважує, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки (відпочинок, лікування, навчання, проживання) та період поїздки, а надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Доводи позивача, що виїзд за кордон необхідний з урахуванням найкращих інтересів дітей, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано.

При цьому, судом не встановлено та не доведено позивачем, що відповідач не надає дозвіл на виїзд дитини в добровільному порядку. Докази того, що позивач зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за межі України відсутні, як і докази того, що відповідач ухиляється від надання такого дозволу.

Суд вважає, що надання дозволу позивачці на виїзд дитини за кордон є недоцільним з наступних підстав:

У грудні місяці 2019 року у м. Ухань Китайської Народної Республіки спалахнула пандемія коронавірусної хвороби - СОVID-19, яка охопила загальний епідеміологічний стан суспільства всіх країн світу в цілому.

Заходи із запобігання поширення вірусу включають обмеження подорожей (карантини, комендантська година, закриття деяких об`єктів, тощо).

Рішенням Кабінету Міністрів України з 12 березня 2020 року вперше в історії у всій Україні ввели карантин у зв`язку з пандемією вірусного захворювання COVID-19.

14 серпня 2021 року набрала чинності Постанова КМУ від 11.08.2021 №855, якою продовжено до 1 жовтня 2021 року адаптивний карантин та режим надзвичайної ситуації.

У зв`язку з пандемію коронавірусу Covid-19 низка країн по всьому світу ввели обмеження щодо перетину кордонів, а авіакомпанії та компанії з надання послуг перевезення пасажирів скасували низку рейсів.

Суд звертає увагу на те що загальновизнаним є той факт, що у зазначеній позивачкою країні також набула значного поширення пандемія COVID-19, а тому суд не приймає посилання позивачки на необхідність виїзду дитини саме в Республіці Польща.

Крім того, при вирішенні наявного спору суд враховує, що неповнолітня дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає в АДРЕСА_2 , відвідує за місцем свого проживання навчальний заклад де 1 вересня 2021 року відновився освітній процес, а тому перебування дитини за межами України призведе до зриву навчального процесу, що вплине на її успішність у навчанні. У даному випадку надання судом згоди матері дитини на виїзд неповнолітньої ОСОБА_3 за кордон без згоди її батька у вказаний позивачкою період може нашкодити інтересам дітей.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.

Установивши, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу батька, без визначення його початку й закінчення, відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє її права брати участь у вихованні та утриманні дитини, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без дозволу батька.

Інша вимога про надання дозволу без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду дочки за кордон також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від зазначеної першої вимоги, в задоволенні якої відмовлено.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, даний позов ОСОБА_1 є необгрунтованим і не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", § § 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ст.141 ЦПК України, у разі відмови позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог, всі понесені ним судові витрати на оплату судового збору відносяться за його рахунок та не підлягають відшкодуванню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.1-18,76-81,141,209-241,259,263-265,268,354,355 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканка АДРЕСА_2 ), представник позивача: адвокат Павелко Руслан Сергійович( адреса : м. Хорол, вул. 1 Травня, буд. 8 Б, оф. 1 Полтавської області) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання : АДРЕСА_3 ), представника відповідача - адвоката Чубенко Жанни Анатоліївни ( свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1414, видане радою адвокатів Полтавської області 25 червня 2014 року, юридична адреса: 37860, Полтавська обл., Лубенський р-н, с. Вишняки, вул. Шевченка, 43 а ) за участю третьої особи Органу опіки та піклування в особі Лубенської міської ради ( адреса знаходження : м. Лубни, вул. Ярослава Мудрого, 33 Полтавської області ), про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька , - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 23.09.2021 року.

Суддя : О.В. Коновод