Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2021 селище Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Гришка О.Я., за участі секретаря судового засідання Федорини А.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 (позивач та представник позивача приймали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції), відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Оржиця Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася 13.08.2021 року до Оржицького районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказано, що позивач та відповідач мають спільну дитину: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від участі у вихованні їхнього спільного сина та від належного матеріального його утримання, з моменту розлучення позивача та відповідача і до часу звернення позивача з позовом до суду, ОСОБА_5 взагалі не бачив сина і не цікавиться його життям. У позовній заяві зазначається, що відповідач не відвідував і не відвідує сина вдома, в закладах освіти, закладах розвитку та естетичного виховання, жодних контактів із дитиною не здійснює. Позивач вважає, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.

Посилаючись на вищевикладені обставини позивач ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 30.08.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив зазначені позивачем підстави позову, вказав, що відповідач та члени її родини чинили йому перешкоди у спілкуванні з сином, не пускали до нього, створювали конфлікти, викидали на вулицю його подарунки, не давали йому та його матері (бабусі ОСОБА_4 ) змоги поспілкуватися з дитиною по телефону. Відповідач вказує, що він частково визнає свою вину щодо утворення заборгованості зі сплати аліментів. Заборгованість зі сплати аліментів пояснює тим, що з моменту розлучення в нього був важкий психологічний і моральний стан, він постійно працював на роботах без офіційного оформлення, гроші на аліменти по можливості віддавав позивачеві.

У відповіді на відзив позивач вказала, що не погоджується із зазначеними у відзиві аргументами відповідача, вважає їх необґрунтованими, безпідставними, а деякі з них взагалі неправдивими.

В судовому засіданні позивач позов підтримала повністю, просила суд його задовольнити позов. В своїх поясненнях позивач посилалася на обставини, викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив. Позивач пояснила, що відповідач останні роки взагалі не цікавиться сином, не цікавиться його вихованням, навчанням, станом здоров`я, не відвідує навчальний заклад, де навчається його син. Крім цього, за твердженням позивача, відповідач не надає у добровільному порядку коштів на утримання дитини, внаслідок чого позивачу довелося ініціювати питання про примусове стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини. При цьому відповідач не виконує у повному обсязі обов`язків зі спалити аліментів, тому, утворилася значна заборгованість зі спалити аліментів.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, у своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Вказав, що не спілкувався з дитиною, оскільки позивач і її родичі чинили йому і його матері перешкоди у спілкуванні з дитиною. Також відповідач зазначив, що перешкодою у спілкуванні з дитиною стало те, що через деякий час після розлучення з позивачем йому довелося повернутися в с. Онішки для догляду за своєю матір`ю у зв`язку з незадовільним станом її здоров`я. Неможливість влаштуватися у зв`язку з цим на постійну роботу, за словами відповідача, стало причиною й того, що він не в повній мірі сплачував аліменти на утримання дитини. Внаслідок цього виникла значна заборгованість зі сплати аліментів. Відповідач вказав, що час від часу телефонував до позивача і просив надати можливість поспілкуватися телефоном з сином, однак позивач не надавала можливість поспілкуватися з сином.

Представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві радив судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання, в якому просив позов ОСОБА_1 задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, думку неповнолітнього ОСОБА_4 щодо можливості задоволення позову, показання свідків, дослідивши докази і давши їм належну оцінку, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 8). Відповідач ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с. 7). Дитина проживає разом з позивачем, відповідач зареєстрований та проживає за іншою адресою (а.с. 9, 24).

З відповідача ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини, заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.08.2021 року становила 117438,03 грн. (а.с. 10-13, 95-96).

У акті обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 , який складено 05.08.2021 року, зазначено, що обстеження умов проживання проводилось за адресою: АДРЕСА_1 . Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: окрема кімната, вмебльована сучасними меблями, музичний інструмент (а.с. 15).

Згідно повідомлення виконавчого комітету Оржицької селищної ради ОСОБА_3 на обліку соціального супроводу не знаходився (а.с. 43).

У висновку органу опіки та піклування Подільської районної у м. Полтаві радивказано на доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Неповнолітній ОСОБА_4 в судовому засіданні висловився за задоволення судом позовних вимог, вказав, що його батька потрібно позбавити батьківських прав.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, вона працює в музичній школі в м. Полтава. ОСОБА_4 займався з 2011 року по 2019 рік в музичній школі за класом баяну. В цей час вона спілкувалася лише з його мамою, бабусею та дідусем. Важкий інструмент дитині допомагав носити його дідусь (батько позивача). Оплата за навчання здійснювалась матір`ю, бабусею та дідусем. ОСОБА_4 є лауреатом багатьох музичних конкурсів. Батька ОСОБА_4 вона ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що він є хрещеним батьком ОСОБА_4 . Він більше десяти років не бачив відповідача. Вихованням дитини займається його мати, бабуся і дідусь (по лінії матері). Він особисто спілкується з ОСОБА_4 не рідше одного разу на тиждень, знає що ОСОБА_4 захоплюється комп`ютерною технікою, тенісом, велосипедом. За час після розлучення позивача і відповідача не пам`ятає випадків, щоб відповідач цікавився ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що вона є бабусею ОСОБА_4 (по лінії матері). Відповідач з позивачем прожили разом близько півтора роки, кілька разів сварилися, кілька разів мирилися, пробували проживати разом. Остаточно вони розірвали шлюб у 2008 році, після цього, за твердженням свідка, відповідач утратив інтерес до дитини. Дідусь (чоловік свідка) возив ОСОБА_4 на гуртки. Останній раз, як вказує свідок, відповідач бачився з сином на її дні народження приблизно в 2013 році.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що вона є бабусею ОСОБА_4 по лінії батька. Свідок вказала, що відповідач змушений був переїхати з м. Полтава в с. Онишки щоб доглядати її, оскільки стан її здоров`я на той час погіршився. У зв`язку з цим у сина виникли проблеми зі сплатою аліментів на утримання сина. Однак, за твердженням свідка, її син і вона намагалися скоротити вказану заборгованість. Свідок вказала, що одного разу в день народження внука ОСОБА_4 вона зателефонувала позивачу і попрохала надати їй можливість телефоном поздоровити внука з днем його народження, на що позивач в грубій формі їй відмовила.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що певний час вони з відповідачем проживали разом. Їй відомо, що відповідач ходив до сина в школу на свято Першого дзвоника, гуляв разом з сином, подарував сину телефон з карткою оператора мобільного зв`язку, який зберігався вдома у позивача. За словами свідка відповідач планував повезти сина на море, але перед запланованою поїздкою на море позивач в телефонній розмові вказала, що вона з сином вже перебуває на морі. Через деякий час відповідач змушений був переїхати до місця проживання своєї матері для того щоб доглядати за нею, оскільки стан її здоров`я погіршився.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Слід розуміти, що поняття ухилення від виконання обов`язку і невиконання обов`язку не є тотожними. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Статтею 9 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Суд приходить до висновку, що постановлення рішення про позбавлення батьківських прав відповідача щодо його неповнолітнього сина в умовах коли відповідач не втратив інтерес до спілкування зі своєю дитиною, до участі в його вихованні може призвести до остаточного відчуження у стосунках батька і дитини як на даний час, так і в подальшому, що, на думку суду, може реально зашкодити найкращим інтересам дитини. Про те, що відповідач не втратив інтерес до дитини, свідчить, крім іншого, і категоричне заперечення відповідачем проти задоволення позову в судовому засіданні. Суд констатує і наявність реальних перешкод у спілкування відповідача з дитиною: досить значна відстань від місця проживання відповідача до місця проживання позивача і дитини, стан здоров`я матері відповідача, за якою, як вказує, відповідач він вимушений доглядати, майновий стан відповідача, зумовлений необхідністю догляду за матір`ю. Ці обставини не спростовані стороною позивача. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Рішення про позбавлення батьківських права в даній ситуації суперечило б змісту статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), адже в такому випадку Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (Пункт 1 статті 3)). Таким чином, на думку суду, задоволення вказаного позову не відповідатиме найкращим інтересам дитини.

З цих же міркувань суд не приймає до уваги висновок органу опіки і піклування про доцільність задоволення позовних вимог та думку самого неповнолітнього про можливість задоволення позову, яку він висловив у судовому засіданні. Крім того суд вважає, що цей висновок складеним без з`ясування всіх обставин, які мають суттєве значення, а саме, не врахована значна віддаленість місця проживання відповідача від місця проживання позивача і дитини, не врахований матеріальний стан відповідача, стан здоров`я матері відповідача. Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Крім того, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні дані про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо сина.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Пояснення позивача про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини не підтверджується належними та допустимими доказами.При цьому суд враховує і значну віддаленість місця проживання відповідача від місця проживання позивача і дитини, що створює певні об`єктивні перешкоди у питанні регулярного особистого спілкування відповідача і його сина. Суд приймає до уваги пояснення відповідача проте, що останнім часом він змушений проживати за місцем проживання своєї матері, оскільки вона потребує його догляду у зв`язку зі станом її здоров`я. Вказане підтверджується посвідченням ОСОБА_10 (а.с. 76), з якого вбачається, що вона є особою з інвалідністю, та змістом довідки про її стан здоров`я (а.с. 79). Суд відмічає, що необхідність проживати разом з матір`ю та здійснювати догляд за нею створює певні об`єктивні перешкоди для повноцінного працевлаштування відповідача та для отримання ним стабільного заробітку. В той же час, зі змісту розрахунку заборгованості відповідача зі сплати аліментів вбачається, що хоч відповідач і не сплачував аліменти в повному обсязі і допустив заборгованість, яка станом на 01.07.2021 року становить 115074 грн. 28 коп., однак відповідачем хоч і не в повному обсязі, і не кожен місяць, але з більшою чи меншою регулярністю сплачувались аліменти (а.с. 11-13).

Позивач не заперечувала, що відповідач до певного часу міг зателефонувати (як вказує позивач у відповіді на відзив, напідпитку) і запитати у неї «як справи і як ОСОБА_4 », а остаточно спілкування між ними припинилося лише в 2016 році (а.с. 93). Не заперечувала позивач і проти того, що в 2012 році чи в 2013 році відповідач зустрічався з сином на святкуванні дня народження її матері. Тоді ОСОБА_4 зіграв на баяні, відповідачеві показали грамоти і нагороди сина за участь у конкурсах. Позивач повідомила про це в поясненнях у судовому засіданні і відповіді на відзив.

Проаналізувавши встановлені обставини у справі та матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позивачем не надані безспірні та достатні докази винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про ухилення від виховання сина, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, тому позбавлення батьківських прав не буде відповідати меті цього заходу: захист інтересів дитини та стимулювання батька до належного виконання своїх обов`язків.

Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у їх задоволенні, такий висновок узгоджується з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 356/642/18 (провадження № 61-12661св19), у постанові Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20).

При цьому суд констатує, що відповідачеві необхідно змінити ставлення до виховання своєї дитини ОСОБА_4 , проявляти більшу активність та увагу до виконання обов`язків, передбачених ст. 150 Сімейного кодексу України. Статтею 150 Сімейного кодексу України, крім іншого, передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, батьки зобов`язані поважати дитину.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, в той час як відповідач або третя особа не повідомили про наявність у них документально підтверджених судових витрат. Отже судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 151, 155, 164-166 Сімейного кодексу України, ст. 12, 13, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради(місцезнаходження: м. Полтава, вул. Анатолія Кукоби, 39,) про позбавлення батьківських прав відмовити.

За ч. 1 ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 354 ЦПК України, учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 24.12.2021.

Суддя