КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9834/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 9 березня 2021 року (суддя Бусик О.Л.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування майнової та моральної шкоди,

встановив:

у серпні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом про стягненняз відповідача реальних збитків у розмірі 77 682грн, упущену вигоду у розмірі 28 193,66 євро та моральну шкоду у розмірі 24 200 євро.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 23 грудня 2016 року уклала з відповідачем договір №SАМDNWFD701 «Вклад «Субординований» на 5 років», предметом якого було розміщення коштів на депозитному вкладі строком на 5 років в іноземній валюті у розмірі 242 000 євро за ставкою 8 % річних зі строком повернення депозиту 23 грудня 2021 року, та внесла на відкритий відповідачем за договором вкладний рахунок відповідну суму коштів в іноземній валюті.

Позивач посилалася на те, що 27 червня 2020 року на її адресу надійшов рекомендований лист №032 від відповідача з повідомленням про розірвання договору і закриття рахунку від 18 червня 2020 року №20.1.0.0.0/7-20200618/1494 з посиланням на статті 10, 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», а також статтю 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у зв`язку з прийняттям банком рішення про встановлення їй неприйнятно високого рівня ризику.

Позивач стверджувала, що неправомірно розірвавши договір банківського вкладу за 533 дні до дати закінчення договору в односторонньому порядку, відповідач завдав їй збитки у розмірі 28 193,66 євро у вигляді упущеної вигоди - не отриманих відсотків за 533 дні. 3 липня 2020 року вона звернулася до відповідача із заявою про виплату готівкою грошових коштів, що знаходились на її рахунках, однак станом на день складання позову відповіді на вказану заяву не отримала, а 8 липня 2020 року відповідач без її згоди здійснив продаж валютних коштів, що були розміщені на її депозитному вкладі за курсом НБУ - 30,409грн/євро та перерахував на її поточний рахунок у АТ «Райффайзен Банк

Аваль» грошові кошти у гривневому еквіваленті у розмірі 7 358 978грн.

Позивач стверджувала, що при здійсненні нею операції з купівлі валюти у розмірі, що дорівнює сумі депозитного вкладу у АТ «Райффайзен Банк Аваль», вона була змушена сплатити за купівлю 242 000 євро гривневий еквівалент у розмірі 7 436 660грн. (курс 30,73 грн./євро), у зв`язку із чим при конвертації гривні у євро зазнала втрат на курсі валют у розмірі 77 682грн.

Позивач посилалася на те, що протиправною поведінкою відповідача їй було спричинено моральну шкоду, яка полягала у нервових розладах та душевних стражданнях, порушення звичного укладу життя, настав стан на порозі нервового зриву, який привів до безсоння та головного болю. Моральну шкоду від протиправної поведінки відповідача позивач оцінила у 24 200 євро, що становить 10% від коштів, внесених нею на депозитний рахунок банку.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 9 березня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 28196,66 євро збитків (упущеної вигоди), 77 682грн реальних збитків, 3 000грн компенсації завданої моральної шкоди, проведено розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідач посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Відповідач зазначає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції керувався Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", у редакції, яка втратила чинність 28 квітня 2020 року, статтею 64 Закону України "Про банки і банківську діяльність", яку було виключено 6 грудня 2019 року, та постановою Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року № 417, яка втратила чинність на підставі постанови Національного банку № 65 від 19 травня 2020 року.

Відповідач вважає, що судом першої інстанції не враховано обов`язок банку встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин стосовно клієнтів у разі неможливості виконувати визначені Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" у редакції від 28 квітня 2020 року обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією.

Відповідач стверджує, що предметом даного позову є правомірність та можливість розірвання договору банківського вкладу, а не правомірність або мотиви прийняття рішення банку про встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, що є предметом розгляду іншої справи.

Відповідач посилався на те, що виконуючи вимоги Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", направляв позивачу 28 квітня 2020 року запит про надання інформації стосовно ТОВ «Васт-транс», власником якого є позивач, та попереджав про право банку відмовитися від підтримання ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансових операцій у разі ненадання клієнтом необхідних документів та відомостей. Однак, позивач на лист банку не відреагувала, чим порушила вимоги п. 6 ст. 11 Закону та п.1.1.7.2., 1.1.7.8. Умов та Правил надання банківських послуг, що

унеможливило здійснення банком належної перевірки та виконання, як суб`єктом первинного фінансового моніторингу, інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації.

Відповідач стверджує, що позивачем не надано жодного доказу вчинення нею дій, спрямованих на зменшення розміру можливих збитків, як то неможливість розміщення грошових коштів на депозиті в іншому банку, можливість розміщення коштів за ставкою меншою ніж була передбачена умовами Депозитного договору тощо. Відтак, стягнення судом відсотків за період часу, що ще не настав, призведе до неправомірного збагачення позивача за рахунок відповідача, адже жодних доказів, як неможливості отримання доходу, так і того, що позивач не отримує дохід від розміщення коштів на депозиті в іншому банку матеріали справи не містять.

Також відповідач вважає, що саме бездіяльність позивача, яка не надала банку необхідних документів та відомостей для вивчення клієнта на виконання вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, призвело до розірвання договору.

Крім того, при стягненні "реальних збитків" у вигляді "курсової різниці", суд не надав правової оцінки наявній в матеріалах справи заяві позивача про перерахування залишків коштів у інший банк від 6 липня 2020 року власноруч підписаній позивачем, в якій зазначені реквізити рахунку у АТ «Райффайзен Банк Аваль», код валюти якого гривня, тому банк не міг перерахувати на такий рахунок кошти без проведення обміну грошових коштів у валюту рахунку отримувача. Також у вищевказаній заяві позивач зазначала, що в разі необхідності здійснення за розрахунками фінансових операцій з обміну іноземної валюти в національну валюту України (гривню), не заперечує проти проведення банком таких операцій за офіційним курсом НБУ на дату проведення фінансової операції.

Також відповідач стверджує, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є похідними від вимоги про стягнення збитків, які виникли внаслідок поведінки самого позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Тарасенкова В.В., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивача - адвоката Рибченко Н.М., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 23 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір № SAMDNWFD701 «Вклад «Субординарний» на 5 років», за умовами якого ОСОБА_1 передає банку кошти для розміщення на депозитному вкладі у розмірі 242 000 євро на строк до 23 грудня 2021 року включно, а банк нараховує проценти на суму вкладу у розмірі 8% річних з дня наступного за днем надходження коштів до банку за кожний календарний день, крім дня, коли вклад повертається.

Пунктом 20 договору визначено, що дострокове повернення вкладу не передбачено.

Листом від 18 червня 2020 року відповідач повідомив позивача про рішення банку, яким встановлений їй неприйнятно високий рівень ризику відповідно до вимог ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", внаслідок чого будуть розірвані укладені договори та закриті поточні рахунки.

Також повідомлялося, що для перерахування залишку коштів на рахунок,

відкритий в іншому банку, у строк 30 днів від дня надсилання цього повідомлення, ОСОБА_1 необхідно звернутися до будь-якого відділення банку, маючи при собі паспорт громадянина України або інший документ, що посвідчує особу; документ, що містить реєстраційний номер облікової картки платника податків України та заяву про перерахування залишків коштів, зразок якої додавався до листа.

6 липня 2020 року ОСОБА_1 подала до банку заяву про перерахування залишків коштів в інший банк, якою позивач просила перерахувати залишки коштів на її рахунок, відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль». В даній заяві міститься примітка про те, що в разі необхідності здійснення за рахунками фінансових операцій з обміну іноземної валюти в національну валюту України (гривню) клієнт не заперечує проти проведення банком таких операцій за офіційним курсом Національного банку України на дату проведення фінансової операції.

Позивач стверджувала, що відповідач перерахував на її рахунок у АТ «Райффайзен Банк Аваль» 7 358 978грн, що не заперечував відповідач під час судового розгляду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банком не було надано доказів дотримання процедури встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, здійснення позивачем незаконних фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення. Суд вважав, що банк не мав правових підстав для дострокового розірвання в односторонньому порядку укладеного з позивачем депозитного договору.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

За загальним правилом, встановленим статтею 651 ЦК України, одностороння відмова від договору допускається лише у випадку, встановленому договором або законом.

Частиною 4 статті 1075 ЦК України встановлено, що банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі, зокрема, наявності підстав, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та

фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення". Залишок грошових коштів на рахунку клієнта повертається клієнту.

Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Закон) спрямований на захист прав та законних інтересів громадян, суспільства і держави, забезпечення національної безпеки шляхом визначення правового механізму протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, а також формування загальнодержавної багатоджерельної аналітичної бази даних для надання правоохоронним органам України та іноземних держав можливості виявляти, перевіряти і розслідувати злочини, пов`язані з відмиванням коштів та іншими незаконними фінансовими операціями.

Відповідно до 1 частини 2 статті 6 Закону банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу.

Згідно пункту 4 частини 2 статті 8 Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати належну перевірку нових клієнтів, а також існуючих клієнтів.

Відповідно до частини шостої статті 11 Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії.

Частиною 1 статті 15 Закону встановлено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей.

У справі № 757/35265/20 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» судами було встановлено, що 28 квітня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 лист, в якому повідомило, що відповідно до вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» банк зобов`язаний забезпечити всебічний аналіз та перевірку документів (інформації) про фінансові операції клієнтів та відомостей про їх учасників. Банк готовий до подальшої співпраці та взаємодії, за умови надання довірителем інформації та документів, що підтверджують її вихід з власників Підприємства компанії-нерезидента Trans-cargoLLP (Великобританія), а також документи, які підтверджують факт оплати частини статутного капіталу підприємства, яка належала вищевказаній компанії-нерезиденту, або документ, який встановлює порядок оплати частки у статутному капіталі Підприємства, минулому власнику - «Trans-cargoLLP»; документи фінансової звітності юридичної особи, зокрема: балансу (форма 1) та звіту про фінансові результати (форма 2) станом на 01 січня 2016 року, 01 січня 2017 року, 01 січня 2018 року, 01 січня 2019 року та 01 січня 2020 року (скріплені печаткою та підписом керівника) з відміткою контролюючого органу України про їх отримання (для податкових резидентів України); пояснення щодо причин зменшення статутного капіталу Підприємства.

Направлення позивачу листа підтверджувалося реєстром відправки рекомендованих листів, на якому міститься відбиток штампу поштового відділення АТ

«Укрпошта» від 6 травня 2020 року про прийняття для відправлення згрупованої поштової кореспонденції.

Позивач не заперечувала, що не надавала банку запитувані документи.

Вказані обставини були встановлені рішенням Печерського районного суду міста Києва від 9 березня 2021 року у складі судді Бусик О.Л., тобто тим же складом суду, який розглядав дану справу.

На час апеляційного перегляду даної справи постановою Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року зазначене рішення Печерського районного суду міста Києва залишено без змін.

Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що не має правових підстав не враховувати вищезазначені обставини, які були встановлені судовим рішенням у справі, де брали участь учасники справи, які є сторонами у даному спорі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що банк мав право на односторонню відмову від договору, укладеного з позивачем, та дотримався процедури повідомлення позивача про необхідність надання документів та про наслідки ненадання таких документів, які передбачені Законом.

При цьому, позивачем не було пред`явлено до банку позовних вимог про визнання неправомірним рішення про встановлення їй неприйнятно високого рівня ризику, а також не було заявлено у даній справі вимоги про визнання недійсною односторонньої відмови банку від договору банківського вкладу.

Посилання суду першої інстанції на висновки у постанові Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі № 761/28762/18, колегія суддів вважає безпідставними, так як предметом зазначеної справи були вимоги про скасування рішення банку про дострокове розірвання договору банківського рахунку та договору банківського вкладу. Однак, у справі, що переглядається, таких вимог заявлено не було, про що зазначено вище.

Предметом даного позову є відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої, за позицією позивача, односторонньою відмовою банку від договору банківського вкладу та перерахуванням грошових коштів в іншу банківську установу у національній валюті, а не у валюті вкладу.

Також встановлено, що вимоги про визнання недійсною односторонньої відмови банку від договору банківського вкладу, укладеного з позивачем, є предметом судового розгляду в іншій справі, і на час апеляційного перегляду рішенням суду у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, що не заперечувала представник позивача.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Обґрунтовуючи заподіяння збитків, позивач зазначала, що на її звернення від 3 липня 2020 року видати їй грошові кошти, банк не відреагував, а 8 липня 2020 року без її згоди здійснив продаж валютних коштів, що були розміщені на її депозитному вкладі за курсом НБУ - 30,409грн/євро та перерахував на її поточний рахунок у АТ «Райффайзен Банк Аваль» грошові кошти у гривневому еквіваленті у розмірі 7 358 978грн. У зв`язку із

неправомірними діями відповідача, вона була вимушена здійснити купівлю валюти та сплатити за купівлю 242 000 євро гривневий еквівалент у розмірі 7 436 660грн. (курс 30,73 грн./євро), у зв`язку із чим при конвертації гривні у євро зазнала втрат на курсі валют у розмірі 77 682грн.

Частиною 3 статті 1075 ЦК України визначено, що залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою чи в порядку, встановленому законом, перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Позивачем суду не надано доказів направлення банку заяви від 3 липня 2020 року про виплату їй готівкою грошових коштів, які знаходилися на її рахунках у банку. Надана суду першої інстанції копія заяви ОСОБА_1 від 3 липня 2020 року не містить відмітки банку про отримання заяви. Під час судового розгляду представник відповідача заперечував отримання банком вказаної заяви.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем належними доказами не підтверджено звернення до банку 3 липня 2020 року із заявою про видачу їй готівкою грошових коштів, які обліковувалися на її рахунку у АТ КБ «Приватбанк».

Відповідачем суду першої інстанції надана копія заяви ОСОБА_1 від 6 липня 2020 року, у якій вона просила перерахувати залишки коштів на її рахунок, відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль».

З наданої суду першої інстанції довідки про рух коштів по картці АТ «Райффайзен Банк Аваль» на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що валютою рахунку НОМЕР_1 є гривня.

В заяві від 6 липня 2020 року міститься примітка про те, що в разі необхідності здійснення за рахунками фінансових операцій з обміну іноземної валюти в національну валюту України (гривню) клієнт не заперечує проти проведення банком таких операцій за офіційним курсом Національного банку України на дату проведення фінансової операції.

Отже, перераховуючи грошові кошти на рахунок ОСОБА_1 у АТ «Райффайзен Банк Аваль», зазначений нею у заяві від 6 липня 2020 року, відповідач правомірно провів обміну операцію іноземної валюти у національну валюту України.

Під час апеляційного розгляду представник позивача стверджувала, що на зазначений у заяві ОСОБА_1 рахунок в АТ «Райффайзен Банк Аваль», відповідач міг перерахувати грошові кошти в іноземній валюті. Разом з цим, доказів своїм твердженням представник позивача не надала, хоча апеляційний суд надав їй таку можливість.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача шкоди у сумі 77 682грн, завданої неправомірним перерахуванням відповідачем на рахунок позивача у АТ «Райффайзен Банк Аваль» грошових коштів у національній валюті України, не знайшли свого підтвердження, а відтак задоволенню не підлягають.

За положеннями цивільного законодавства неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання особою грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин не допустив правопорушення.

Аналізуючи судову практику в спорах про відшкодування упущеної вигоди, можна зробити однозначний висновок, що необхідними умовами для задоволення подібних вимог є беззаперечне доведення наступних обставин: 1) наявність вини в діях або бездіяльності іншої сторони; 2) можливість отримати реальні доходи при умові не порушення іншою стороною своїх зобов`язань, без припущень і теоретичних міркувань і теоретичних розрахунків; 3) причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями іншої сторони і неотриманням доходу. Тобто доведення того, що саме неправомірні дії або бездіяльність іншої сторони унеможливили здійснення дій для отримання доходу.

Відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Колегія суддів зазначає, що під час судового розгляду даної справи не було встановлено, що дії відповідача були неправомірними, грошові кошти перераховані на рахунок позивача, відкритий у АТ «Райффайзен Банк Аваль», і позивачем не надано доказів, що договір, який нею укладений з вказаним банком, не передбачає виплату процентів або розмір процентів є меншим, ніж був передбачений у розірваному договорі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення з відповідача упущеної вигоди у розмірі 28 193,66 євро задоволенню не підлягають.

За змістом статі 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 31 лютого 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під час судового розгляду не було доведено, що дії відповідача були неправомірними по відношенню до позивача, тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив докази, неправильно застосував норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 9 березня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк