РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/4508/18

Провадження № 22-ц/4815/1135/21

Рівненський апеляційний суд в складі суддів:

головуючого Боймиструка С.В,

суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до позичальника ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором кредиту. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 20 січня 2016 року між АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 5000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Станом на дату смерті заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором б/н від 20.01.2016 року становить 17252,92 гривень. Спадкоємцем померлого є відповідачка по справі ОСОБА_1 ..

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представник АТ КБ "ПриватБанк" вказує, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про пропуск банком строку, встановленого для пред`явлення вимог до спадкоємців.

Зазначає, що суд не звернув уваги на дату видачі свідоцтва про право на спадщину, не встановив коли саме Банк дізнався про отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, та неправильно застосував ст. 1281 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений законом строк від відповідача не надійшов.

Згідно з ч.13 ст. 7, ч.1ст. 274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду у порядку письмового та спрощеного позовного провадження, як малозначна справа.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач пред`явив вимоги до спадкоємця померлого ОСОБА_3 поза межами строків, визначених ст. 1281 ЦК України.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 січня 2016 року ОСОБА_3 отримав кредит в банку у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позичальник ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06.12.2018 року.

Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором б/н від 20.01.2016 року становить 17252,92 гривень, яка складається з 7359,74 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 9893,18 грн. - заборгованість по пені.

02.04.2019 року ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області зупинено провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступника відповідача.

11.07.2019 року ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області поновлено провадження у справі у зв`язку зі спливом шестимісячного строку для прийняття спадщини.

31.10.2019 року ОСОБА_1 отримала Свідоцтва про право на спадщину за законом на все спадкове майно.

Із заявою про стягнення боргу із спадкодавця АТ КБ "Приватбанк" звернулося до суду 20.01.2020 року.

Згідно з п. 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII «Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який набрав чинності 04 листопада 2018 року і введений в дію 04 лютого 2019 року, цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію.

Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1281 ЦК України у редакції, чинній на час отримання Свідоцтв про право на спадщину, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, і вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, а кожен із спадкоємців, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка прийняла спадщину, успадкувавши все спадкове майно після смерті ОСОБА_3 та 31 жовтня 2019 року отримала два Свідоцтва про право на спадщину, відтак, застосуванню підлягає положення ст. 1281 ЦК України у редакції після прийняття Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», тому суд першої інстанції дійшов невірного висновку про порушення позивачем строку пред`явлення вимоги до спадкоємця боржника, та помилково відмовив в позові.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З наданого банком розрахунку вбачається, що позивачем нараховувались проценти, виходячи із ставки 42% (3,5х12) річних, що не передбачено анкетою-заявою.

Долучений витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не підписаний ОСОБА_2 та містить декілька видів кредитних карт з різними умовами. В анкеті-заяві не зазначено, яку карту виявив бажання отримати ОСОБА_2 , тому наданий витяг не може вважатись доказом, що підтверджує ознайомлення боржника з відсотковою ставкою у розмірі 42% річних та порядком нарахування неустойки.

Також банк неправомірно здійснював автоматичне погашення простроченої заборгованості, адже згоди на списання цих грошових коштів позичальник не надавав, Умови та правила надання банківських послуг ним не підписані і Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» такої кредитної операції не передбачено.

Відповідно до пункту 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Отже, безпідставно нараховуючи відсотки за користування кредитом, погашаючи їх та тіло кредиту шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості за рахунок кредитних коштів, збільшуючи таким чином суму заборгованості та накладаючи за її несплату штрафи і повторно нараховуючи відсотки, банк незаконно та штучно збільшував суму заборгованості за кредитним договором, зокрема й за пенею.

Тобто, неправильність розрахунку позивача полягає не в арифметичних діях, а в принципах та підставах нарахування боргу, що безумовно впливає на його розмір, який не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас анкета-заява, яка містять підпис позичальника в сукупності з довідкою про видані кредитні картки, довідкою про встановлення кредитного ліміту, випискою по рахунку підтверджують фактичне користування кредитними коштами, що слідує зокрема з виписки за його картковим рахунком, що міститься в матеріалах справи, яка є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц.

Таким чином, виписка за картковим рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником грошові кошти, підтверджені випискою по рахунку позичальника, не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів дійшла висновку про те, що банк має право вимагати захисту своїх прав шляхом стягнення з відповідача фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 5000 грн. в межах встановленого кредитного ліміту, який підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_3 . Банком не надано доказів, що кредитний ліміт був збільшений до 7359,74 грн., як заявлено у позові.

Підписана сторонами Анкета-заява не містить умов щодо встановлення відповідальності позичальника у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення виконання кредитного зобов`язання. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», наявних в матеріалах справи не підписані ОСОБА_3 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20.01.2016 року. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості по пені.

Отже, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати в виді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам. Позов фактично задоволено на 28,98% від заявленого розміру.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, 376, 381, 382, 384, п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 01 квітня 2021 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 5000 грн. (п`ять тисяч грн. 00 коп.) заборгованості за кредитом.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 913 грн. 74 коп. судового збору пропорційно задоволеним вимогам.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий Боймиструк С.В.

Судді: Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.