ПОСТАНОВА

Іменем України

09 грудня 2021 року м. Кропивницький

справа № 405/108/15-ц

провадження № 22-ц/4809/4/21

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Карпенко О. Л., Мурашко С. І.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

відповідач ОСОБА_3 ;

відповідач ОСОБА_4 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряний Олег Анатолійович,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряного Олега Анатолійовича про визнання договору купівлі-продажу частки жилого будинку з господарсько-побутовими будівлями недійсним, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на частину жилого будинку з господарсько-побутовими будівлями та зобов`язання вчинити певні дії за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 липня 2015 року (суддя Циганаш І.А.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

У січні 2015 року представником ОСОБА_1 подано позов до Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 липня 2015 року, відповідно до якого просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу частини домоволодіння АДРЕСА_1 від 10 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 (відповідач 1) та ОСОБА_6 (відповідач 2), ОСОБА_4 (відповідач 3), посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 374;

- скасувати державну реєстрацію речового права ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , яке набуте на підставі фіктивного договору купівлі-продажу;

- зобов`язати ОСОБА_7 та ОСОБА_4 повернути незаконно придбане ними майно, а саме 9/25 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є власником 9/25 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Тимчасово проживаючи та працюючи на території Російської Федерації, позивач надав своїй матері - ОСОБА_2 дозвіл здійснювати догляд за належною йому нерухомістю, надавати її в оренду. На час від`їзду позивача за кордон у домоволодінні були зареєстровані його дружина та дитина.

Стверджується, що маючи на руках правовстановлюючі документи на частину домоволодіння та копію паспорта позивача, його матір за допомогою приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряного О.А. оформила фіктивну довіреність про надання позивачем ОСОБА_2 повноважень щодо розпорядження належним йому нерухомим майном (продажу, дарування, обміну). 10 серпня 2012 року відповідач 1, діючи за підробленою довіреністю, продала належну позивачу частину домоволодіння шляхом укладення з відповідачем 2, відповідачем 3 договору купівлі-продажу частки жилого будинку з господарсько-побутовими будівлями, який було посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А. за реєстровим № 374. При цьому, відповідач 1 зняла з реєстраційного обліку дружину та дитину позивача.

Позивач наголошує, що про існування довіреності йому нічого не було відомо, він її не підписував, не давав згоди на здійснення дій, які зазначені в довіреності. Звертає увагу, що на дату посвідчення довіреності він перебував на території Російської Федерації. Крім того, у довіреності зазначені недостовірні відомості щодо місця проживання та реєстрації довірителя; позивачу належало не все домоволодіння, як про це зазначено у довіреності, а частка домоволодіння у розмірі 9/25.

Посилаючись на зазначені обставини, вказує, що фіктивне доручення, на підставі якого було укладено договір купівлі-продажу від 10 серпня 2012 року, є нікчемним (недійсним). Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог, встановлених ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, щодо наявності вільного волевиявлення учасника правочину, відповідності правочину його внутрішній волі, а також реальності настання обумовлених правочином правових наслідків. Оскільки нерухоме майно вибуло з володіння власника за договором купівлі-продажу, підписаного особою, яка не мала права його відчужувати, позивач вважає, що має право витребувати нерухомість з чужого незаконного володіння, визнавши у судовому порядку незаконність договору, а покупці зобов`язані повернути нерухоме майно у тому вигляді, у якому вони його придбали.

Шляхом подання до суду першої інстанції заяви про збільшення позовних вимог позивачем вимоги позовної заяви доповнено вимогою про визнання за ОСОБА_1 права власності на 9/25 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 48-49 том 1).

Короткий зміст судових рішень першої, апеляційної та касаційної інстанцій, ухвалених у даній справі

РішеннямЛенінського районного суду м. Кіровограда від 07 липня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі; визнано недійсним договір купівлі - продажу частки жилого будинку з господарсько - побутовими будівлями від 10 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 , що діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним Олегом Анатолійовичем 12 липня 2012 року за реєстровим № 262 від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 , ОСОБА_4 на 9/25 частки житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним Олегом Анатолійовичем та зареєстрованого в реєстрі за № 374; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на 9/25 частки житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_5 на 9/50 частки, ОСОБА_4 на 9/50 частки, зареєстрованого 20 серпня 2012 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно; визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/25 частки житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_7 та ОСОБА_4 повернути 9/25 частки житлового будинку з господарсько побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 10 серпня 2012 року ОСОБА_2 , діючи за довіреністю, в якій підпис за позивача по підробному паспорту з фотокартками іншої особи зроблено не справжнім ОСОБА_1 , а іншою особою, неправомірно продала належну позивачу частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Суд вважав, що укладення договору купівлі-продажу не відповідало внутрішній волі позивача, а ОСОБА_2 навмисно ввела покупців за договором купівлі-продажу в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі суд першої інстанції дійшов також з урахуванням письмових пояснень ОСОБА_8 , посвідчених приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Писаковською О.І., та наданих у засіданні місцевого суду пояснень свідка ОСОБА_9 .

Відповідно до рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2016 року, постановленого за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції у даній справі, апеляційну скаргу задоволено частково; рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 липня 2015 року скасовано; ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

За висновками апеляційного суду, оскільки питання про визнання довіреності недійсною чи нікчемною не ставилось і на час розгляду справи вона є дійсною, твердження позивача щодо того, що договір купівлі-продажу є недійсним - безпідставне.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що висновки місцевого суду про те, що у липні 2012 року ОСОБА_1 з території Російської Федерації не виїжджав, а тому не мав можливості надати довіреність своїй матері, а також, що довіреність від 12 липня 2012 року, на підставі якої укладено договір купівлі-продажу, виготовлено на підставі підробленого паспорту, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому є лише припущеннями. Апеляційний суд вказав, що є незрозумілим яким чином у представників позивача з`явився оригінал паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , який, зі слів його представників, у період апеляційного розгляду справи постійно проживав на території Російської Федерації.

Крім того, судом апеляційної інстанції визнано неналежним доказом висновок призначеної у даній справі судової почеркознавчої експертизи з тих підстав, що умовно - вільні зразки почерку ОСОБА_1 експерту не надавались, оскільки позивач відмовився з`являтись у судове засідання; у висновку судової почеркознавчої експертизи відсутні дані про те, який порівняльний матеріал був наданий для дослідження та на якому документі є достовірний підпис ОСОБА_1 , з яким необхідно було порівнювати підпис, виконаний у довіреності від 12 липня 2012 року. У зв`язку з тим, що документальні матеріали, які були об`єктом дослідження, а також надані для порівняльного дослідження зразки експертною установою не були позначені відповідними штампами, апеляційний суд дійшов висновку, що вільні зразки підписів і письма позивача експертом не досліджувалися та не порівнювалися з досліджуваним підписом у довіреності.

Також, на переконання апеляційного суду, у зв`язку з перебуванням у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на утриманні неповнолітньої дитини, суд першої інстанції помилково не залучив до участі у справі орган опіки та піклування.

За наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2016 року у даній справі Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ прийнято ухвалу від 12 жовтня 2016 року, якою касаційну скаргу задоволено частково; рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За висновками суду касаційної інстанції, апеляційний суд, пославшись на те, що висновок експертизи є неналежним доказом, всупереч вимогам процесуального закону не вирішив питання про призначення у справі повторної експертизи та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. Також зазначено про помилковість висновків апеляційного суду щодо відмови у задоволенні позову у зв`язку з незаявленням вимог про визнання довіреності недійсною чи нікчемною та у зв`язку з незалучення до участі у справі органу опіки та піклування.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Відповідно до поданої апеляційної скарги ОСОБА_2 вважає рішенняЛенінського районного суду м. Кіровограда від 07 липня 2015 року необґрунтованим, незаконним, а також таким, що неповно відображає обставини справи та неправильно встановлює сутність і характер спірних правовідносин. Також вказує на те, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення спору, вважав встановленими обставини, які не були доведені у встановленому процесуальним законом порядку, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, що є підставами для скасування оскаржуваного рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржниця зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки її поясненням щодо обставин перебування на території України її сина під час видачі довіреності, натомість безпідставно прийнято до уваги довідку з місця роботи позивача. За доводами скаржниці, позивач сам мав пояснити суду причини наявності різниці між інформацією у паспорті, наданому ним нотаріусу для нотаріального посвідчення довіреності, та у паспорті, що надавався його представником до суду. У будь-якому випадку, на переконання скаржниці, наявність відмінностей між копіями документа не може свідчити про те, що довіреність від 12 липня 2012 року не підписувалася позивачем особисто. Суд передчасно та без достатніх підстав зробив висновок про те, що на наданих нотаріусом ксерокопіях сторінок паспорту, які містять фото, зображений не ОСОБА_1 , а інша особа. Звертає увагу, що серія та номер паспорту позивача на наявних у справі копіях документа співпадають.

Стверджує, що взявши до уваги письмові пояснення свідка ОСОБА_8 , яка судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів не попереджалась і в залі суду не допитувалась, та роблячи висновок про належність підпису у довіреності не позивачу, а іншій особі без проведення судової почеркознавчої експертизи, судом першої інстанції допущено грубе порушення вимог процесуального права. Скаржниця вважає надуманими висновки суду про те, що вона вводила когось в оману.

У письмових поясненнях від 23 вересня 2015 року представник позивача просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що відповідачам необхідно було взяти участь у розгляді справи судом першої інстанції, надати свої заперечення, довести їх переконливість. Однак, Відповідач 1 не проявляла бажання скористатися своїми процесуальними правами у суді першої інстанції (а.с. 175 176 том 1).

Обставини, встановлені судами

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 серпня 2012 року, ОСОБА_1 належить 9/25 частки у праві приватної спільної часткової власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 25 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 4571 (а.с. 67 том 1).

Приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А. посвідчено довіреність від 12 липня 2012 року за реєстровим номером 262, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Кіровоградській області 07 квітня 1997 року,проживаю та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (далі - Довіритель) уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатись від його імені (продати, обміняти, подарувати, здавати в найм (оренду), заставляти, страхувати) належним Довірителю будинком номер АДРЕСА_1 . Для виконання цієї довіреності представнику надається право, зокрема, підписати договір купівлі-продажу зазначеного вище будинку, визначаючи ціну, строки і всі інші умови договору за її власним розсудом; одержувати належні Довірителю гроші від продажу вказаного будинку; підписуватись за Довірителя при виконання цієї довіреності.

Довіреність видана строком на 6 місяців та дійсна до 12 грудня 2012 року (а.с. 88 том 1).

Зі змісту інформації, розміщеній на спеціальному бланку нотаріального документа, вбачається, що довіреність від 12 липня 2012 року підписана гр. ОСОБА_1 у присутності приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряного О.А., яким встановлено особу Довірителя та перевірено його дієздатність.

Діючи на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А. 12 липня 2012 року за реєстровим № 262, 10 серпня 2012 року ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 (Продавець) уклала з ОСОБА_6 , ОСОБА_4 (Покупці) договір купівлі-продажу частки жилого будинку з господарсько-побутовими спорудами (далі Договір купівлі-продажу, а.с. 9-10 том 1).

Відповідно до умов п. 1.1. Договору купівлі-продажу Продавець в особі представника продав (передав у власність), а Покупці купили (прийняли у власність) 9/25 частки жилого будинку з господарсько-побутовими будівлями (які розподіляються між Покупцями порівну, а саме: ОСОБА_4 приймає у власність 9/50 частки та ОСОБА_3 9/50 частки) під номером номер АДРЕСА_1 .

Пунктом 2.1. Договору купівлі-продажу передбачено, що за домовленістю сторін продаж вчинено за 125 580 грн, які отримані Продавцем від Покупців повністю до підписання цього Договору.

Право власності Покупців на майно, що є предметом цього Договору, виникає з моменту державної реєстрації цього Договору (п. 4.5. Договору купівлі-продажу).

Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 374.

20 серпня 2012 року Відповідачем 2 та Відповідачем 3 здійснено державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності на 9/50 частки кожного у придбаному на підставі Договору купівлі-продажу нерухомому майні, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.106-107 том 1).

На запит суду першої інстанції приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А. направлено до суду копії документів, на підставі яких ним посвідчувались довіреність від 12 липня 2012 року за реєстровим № 262 та Договір купівлі-продажу, а саме: копію з копії паспорту ОСОБА_1 серія НОМЕР_3 , виданого Ленінським РВ УМВС України в Кіровоградській області 07 квітня 1997 року, копію з копії картки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 , копію договору дарування, копію витягу про державну реєстрацію прав, копію витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, копію довідки про зареєстрованих осіб (а.с. 61-67 том 1).

Так, відповідно до довідки квартального комітету № 19 Ленінської районної у місті Кіровограді ради, ОСОБА_1 за адресою будинок АДРЕСА_1 , не зареєстрований та не проживає, малолітні діти за вказаною адресою не зареєстровані та не проживають (а.с. 68 том 1).

Представником позивача до суду першої інстанції надано ксерокопію сканованої копії паспорту ОСОБА_1 серія НОМЕР_3 , виданого Ленінським РВ УМВС України в Кіровоградській області 01 квітня 1997 року (а.с. 5-6, 74-75 том 1).

З наявної у матеріалах справи інформації Управління ДМС України в Кіровоградській області вбачається, що за обліками відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Кіровоградській області станом на 08 квітня 2015 року місце проживання гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Березівки Маловисківського району Кіровоградської області, значиться з 20 червня 2007 року зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 по паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , виданому 01 квітня 1997 року Ленінським РВ УМВС України в Кіровоградській області. Заява на видачу паспорта громадянина України (Ф. № 1) серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 співпадає з копією його паспорта. По обліках втрачених, викрадених, зіпсованих паспортів зазначений документ не значиться, тобто є дійсний (а.с. 103, 89-90 том 1).

Відповідно до довідки від 12 березня 2015 року № 25, виданої директором ПП «Вагран», паспортистом ОСОБА_10 , гр. ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 зареєстрований не був (а.с. 104 том 1).

Зі змісту довідки ТОВ «БудПроект» (м. Санкт-Петербург Російської Федерації) від 11 грудня 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 з 25 червня 2009 року по 13 червня 2013 року працював монтажником у ТОВ «БудПроект» та відпустку за вказаний період не брав (а.с.165 том 1).

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 жовтня 2015 року судом задоволено відповідне клопотання ОСОБА_2 та призначено у даній справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: 1) ким, ОСОБА_1 , чи іншою особою виконано підпис в графі «підпис» від імені ОСОБА_1 в довіреності від 12 липня 2012 року, посвідченій приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А.?; 2) ким, ОСОБА_1 , чи іншою особою виконано запис в графі «підпис» від імені ОСОБА_1 в довіреності від 12 липня 2012 року, посвідченій приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А.?

Відповідно до висновку експерта Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз міністерства юстиції України від 06 січня 2016 року № 2355, 1) підпис від імені ОСОБА_1 в довіреності від 12 липня 2012 року, посвідченій приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А., який міститься в графі «Підпис /__/__», виконаний не самимОСОБА_1 , а іншою особою з деяким наслідуванням підпису (ам) ОСОБА_1 ; 2) рукописний запис « ОСОБА_1 » в довіреності від 12 липня 2012 року, посвідченій приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А., який міститься в графі «Підпис /__/__», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 208 212 том 1).

Рух справи у суді апеляційної інстанції під час нового апеляційного розгляду

За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2016 року визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи та ухвалою від 10 листопада 2016 року справу призначено до розгляду в апеляційному суді.

Апеляційним судом 30 листопада 2016 року апеляційний розгляд справи відкладено до 20 грудня 2016 року, 20 грудня 2016 року до 11 січня 2017 року, визнавши явку позивача ОСОБА_1 у зазначене судове засідання обов`язковою.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 подано клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи (а.с. 121-122 том 2).

Представник позивача звернувся до суду з письмовим клопотанням про звернення з судовим дорученням до Пушкінського районного суду м. Санкт-Петербург у разі визнання необхідності відібрання вільних зразків почерку ОСОБА_1 (а.с.123 том 2).

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 11 січня 2017 року задоволено клопотання представника позивача; постановлено звернутись із судовим дорученням про надання правової допомоги до Пушкінського районного суду м. Санкт-Петербург для проведення у судовому засіданні процесуальних дій з відібрання у ОСОБА_1 експериментальних зразків підпису для вирішення питання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи та відібрання пояснення ОСОБА_1 як позивача усправі; провадження у справі зупинено до виконання судового доручення.

13 січня 2017 року судове доручення Апеляційного суду Кіровоградської області про вчинення окремих процесуальних дій від 11 січня 2017 року, скероване до Головного управління юстиції у Кіровоградській області для подальшого направлення до компетентного суду Російської Федерації.

11 січня 2018 року, у зв`язку з припиненням повноважень здійснено заміну судді члена колегії з розгляду даної справи.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 січня 2018 року поновлено апеляційне провадження, справу призначено до апеляційного розгляду на 23 січня 2018 року; апеляційний розгляд справи 23 січня 2018 року відкладено до 30 січня 2018 року.

Мотивуючи неможливістю проведення повторної судової почеркознавчої експертизи без надання позивачем вільних зразків підпису, представником ОСОБА_2 заявлено клопотання про повторне звернення із судовим дорученням до іноземного суду, яке задоволено ухвалою апеляційного суду від 30 січня 2018 року; провадження у справі зупинено.

Головним територіальним управлінням юстиції у Кіровоградській області відповідне судове доручення від 30 січня 2018 року направлено до Головного управління Міністерства юстиції Російської Федерації по Санкт-Петербургу для подальшого скерування на виконання.

Листом від 15 червня 2018 року Головне територіальне управління юстиції у Кіровоградській області повідомило апеляційний суд про виконання судового доручення на території Російської Федерації, надіслало документи, складені у зв`язку з виконанням та проінформувало про відсутність у пакеті документів експериментальних зразків підпису позивача, виконаних на чотирьох аркушах паперу формату А-4, що були відібрані Пушкінським районним судом м. Санкт-Петербурга у зв`язку з виконанням. До зазначеного листа додано:

- оригінал протоколу судового засідання Пушкінського районного суду Санкт-Петербурга від 17 квітня 2018 року у цивільній справі №13-332/2018, зі змісту якого вбачається: на відповідні питання компетентного суду іноземної держави ОСОБА_1 надав відповіді, що він підтримує пред`явлені вимоги та йому відомо, що позовна заява від його імені підготована та підписана ОСОБА_11 , якого ОСОБА_12 уповноважила від імені позивача представляти інтереси останнього, у тому числі у всіх судових інстанціях України з усіма процесуальними правами та обов`язками; судом відібрані у позивача експериментальні зразки підписів, про що складений відповідний протокол; протокол судового засідання, роз`яснення прав та обов`язків ОСОБА_1 , протокол отримання зразків почерку зі зразками почерку ОСОБА_1 на чотирьох аркушах формату А-4 ухвалено направити до Апеляційного суду Кіровоградської області (а.с. 228-229 том 2);

- оригінал протоколу отримання зразків почерку у цивільній справі №13-332/2018, відповідно до якого Пушкінським районним судом Санкт-Петербурга встановлено особу ОСОБА_1 та зафіксовано виконання позивачем своїх підписів на чотирьох аркушах формату А-4 в умовах денного освітлення у присутності судді та секретаря судового засідання (а.с. 230 том 2);

- оригінал роз`яснень прав, обов`язків особам, які беруть участь у справі, ознайомлення з якими засвідчене підписом ОСОБА_1 (а.с. 231 том 2);

- оригінал договору про надання юридичних послуг від 11 грудня 2014 року № , укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «С-Альянс» та ОСОБА_1 (а.с.232 том 2);

- незасвідчена копія довіреності від 21 червня 2013 року, виданої ОСОБА_1 ОСОБА_13 , посвідченої тимчасово виконуючим обов`язки нотаріуса нотаріального округу м. Омська та зареєстрованої за № 3-1917 (а.с. 233 том 2);

- оригінали прибуткових касових ордерів, що містять підписи позивача (а.с. 234- 247 том 2).

У додаток до листа від 15 червня 2018 року Головне територіальне управлінням юстиції у Кіровоградській області супровідним листом від 09 жовтня 2018 року направило на адресу апеляційного суду експериментальні зразки підпису ОСОБА_1 на чотирьох аркушах, які були відібрані Пушкінським районним судом м. Санкт - Петербург Російської Федерації у зв`язку з виконанням доручення Апеляційного суду Кіровоградської області про вчинення процесуальних дій (а.с. 11-16 том 3).

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Кіровоградської області та утворено Кропивницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Кіровоградську область, з місцезнаходженням у місті Кропивницькому.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Кропивницького апеляційного суду від 02 жовтня 2018 року днем початку роботи Кропивницького апеляційного суду визначено 05 жовтня 2018 року.

За результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Кропивницького апеляційного суду 05 жовтня 2018 року головуючим суддею (суддею - доповідачем) у даній справі визначено суддю Дьомич Л.М., відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 16 жовтня 2018 року членами колегії з розгляду даної справи визначено суддів Карпенка О.Л. та Мурашка С.І.

Відповідно до п. 9 п. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 21 січня 2019 року поновлено апеляційне провадження у даній справі.

21 січня 2019 року представником ОСОБА_2 заявлено клопотання про призначення у справі повторної судово-почеркознавчої експертизи.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 21 січня 2019 року клопотання представника відповідача 1 задоволено; призначено у справі повторну судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експерту Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз; на період проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Супровідним листом від 06 березня 2019 року до апеляційного суду разом з матеріалами справи направлено клопотання старшогосудового експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання вільних зразків почерку Цигульського Олексія Геннадійовича, відібраних та посвідчених згідно з вимогами Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, а також надання експериментальних зразків почерку ОСОБА_1 на 10-15 аркушах.

З метою вирішення зазначеного клопотання, ухвалою апеляційного суду від 23 квітня 2019 року поновлено провадження у справі.

Відповідно до ухвали від 23 квітня 2019 року апеляційним судом задоволено клопотання старшого судового експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз; постановлено звернутись до компетентного суду Російської Федерації із судовим дорученням про надання правової допомоги; апеляційне провадження у справі зупинено до надходження відповіді від іноземного суду на судове доручення про надання правової допомоги.

Супровідним листом від 07 травня 2019 року доручення компетентному суду Російської Федерації про виконання окремих процесуальних дій у даній справі від 23 квітня 2019 року направлено до Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, яке листом від 21 травня 2019 року повідомило про направлення доручення до Головного управління Міністерства юстиції Російської Федерації по Санкт-Петербургу для подальшого скерування на виконання.

29 жовтня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшло повідомлення судових експертів Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи, у зв`язку з ненаданням станом на 27 вересня 2019 року за клопотанням експерта додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи (а.с. 157-159 том 3).

15 січня 2020 року до апеляційного суду надійшов лист Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 13 січня 2020 року № 07/01-13/313, до якого додано документи про неможливість виконання на території Російської Федерації доручення Кропивницького апеляційного суду про вчинення процесуальних дій у зв`язку з неотриманнямОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання судової кореспонденції та неявкою у судові засідання (а.с. 162-179 том 3).

Для належного повідомлення позивача про дату, час і місце вирішення питання про поновлення провадження у справі 18 травня 2020 року та 30 грудня 2020 року апеляційним судом через Південно-Східне міжрегіональне Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у Кіровоградській області до компетентного суду Російської Федерації були направлені доручення про вручення документів, повідомлення про день судового засідання, підтвердження про вручення документа (а.с. 186-189, 194-195, 226-230 том 3). Листом від 11 листопада 2020 року управління юстиції повідомило апеляційний суд про виконання на території Російської Федерації доручення від 18 травня 2020 року про вручення ОСОБА_1 судового виклику та надано відповідні підтверджуючі документи (а.с. 212-220 том 3).

24 листопада 2020 року о 12 год. 00 хв. секретарем судового засідання Кропивницького апеляційного суду Сорокіною Н.В. у приміщенні суду було здійснено перевірку явки викликаних у судове засідання осіб та встановлено, що позивач, якому у порядку виконання судового доручення Пушкінським районним судом Санкт-Петербургу було вручено повідомлення про день судового засідання, у судове засідання не з`явився, про що посадовими особами Кропивницького апеляційного суду складено відповідний акт (а.с. 224 том 3).

Інформація про виконання або ж неможливість виконання на території Російської Федерації доручення апеляційного суду від 30 грудня 2020 року у матеріалах справи відсутня.

Решті учасників справи апеляційним судом направлялись відповідні судові повістки (190-193, 197-201, 205-211,225, 232-236, 239, 241-247 том 3).

У відповідності до вимог процесуального закону сторони, у тому числі і позивач, належним чином повідомлені, що питання поновлення провадження у справі вирішуватиметься апеляційним судом 09 грудня 2021 року о 14 год. 00 хв. (а.с. 1- 6 том 4).

09 грудня 2021 року на електронну адресу суду надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі ОСОБА_2 та її представника.

Ухвалою апеляційного суду від 09 грудня 2021 року поновлено апеляційне провадження у даній справі для продовження розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що за результатами нового апеляційного розгляду справи апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає, з огляду на наступне.

У справі, що розглядається, позивач просив визнати недійсним Договір купівлі-продажу належного йому нерухомого майна, посилаючись на те, що оспорюваний Договір від його імені підписаний Відповідачем 1 на підставі фіктивної та незаконної довіреності. Оскільки довіреність не підписував та про її існування не знав, позивач вказує на її нікчемність (недійсність).

Оцінки зазначеним доводам позивача судом першої інстанції не здійснено.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Аналізуючи доводи позову про фіктивність та нікчемність довіреності від 12 липня 2012 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ст. 238 ЦК України).

За вимогами ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Частинами 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц зазначено, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину.

За вимогами ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України,що за правилами ст.215 ЦК України є підставою для визнаня його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

З викладеного вбачається, що фіктивний правочин не може вважатися нікчемним правочином, оскільки не є недійсним в силу закону, а визнається недійсним лише судом та лише у випадку звернення до суду з відповідним позовом його сторони або іншої заінтересованої особи, тобто фіктивний правочин є оспорюваним правочином.

Апеляційний суд зауважує, що позовної вимоги про визнання довіреності від 12 липня 2012 року недійсною, зокрема на підставі ст. 234 ЦК України, позивачем у даній справі пред`явлено не було, судове рішення про визнання цього правочину недійсним із зазначених мотивів у матеріалах справи відсутнє, про його існування позивачем не стверджується, а тому відсутні підстави вказувати на фіктивність довіреності від 12 липня 2012 року.

При цьому, твердження позивача про одночасну фіктивність та нікчемність довіреності від 12 липня 2012 року не ґрунтується на вимогах закону та є взаємовиключним.

Водночас, обставини, з якими позивач пов`язує фіктивність довіреності від 12 липня 2012 року та її нікчемність є однаковими та зводяться до твердження про відсутність волевиявлення власника на відчуження нерухомого майна, оскільки позивач на момент видачі довіреності не перебував у нотаріуса в Україні, знаходився на території Російської Федерації, не підписував і не видавав довіреність на ім`я ОСОБА_2 , не уповноважував Відповідача 1 на продаж належного йому нерухомого майна.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 335/5977/17, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Перевіряючи доводи позивача про нікчемність довіреності від 12 липня 2012 року, колегія суддів вважає, що відсутні обставини, які б свідчили про нікчемність зазначеного правочину, виходячи з наступного.

Як вбачається із законодавчого визначення, яке апеляційним судом було наведене вище, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією тощо), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст. 203 ЦК України).

Однак, у силу припису ч.1 ст. 215 ЦК України, а також відповідно до спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення (під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини), порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину про нікчемність такого правочину не свідчить, а є підставою для визнання його недійсним у встановленому законом порядку.

Отже, обставина нікчемності довіреності від 12 липня 2012 року, на яку посилається позивач обґрунтовуючи позов, також не знайшла свого нормативно-правового підтвердження. Як вже зазначалось вище, позовна вимога про визнання довіреності недійсною позивачем у справі не пред`являлась.

При цьому, апеляційним судом враховано,що як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст.ст 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до набуття обумовлених правочином цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, тому правовідносини за ним не виникли, а права та обов`язки за таким правочином - не набуті.

За положеннями ч. 4 ст. 203, ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; цивільне законодавство передбачає усну та письмову форми вчинення правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За викладеного, наміри та волевиявлення учасника правочину, викладеного у письмовій формі, підтверджується підписом такого учасника. Отже, наявність підпису (-ів) учасника (-ів) є невід`ємним елементом та обов`язковим реквізитом письмової форми правочину, який також забезпечує ідентифікацію учасників правочину й цілісність документу, в якому втілюється правочин.

Статтею 209 ЦК України, передбачено, зокрема, що у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про нотаріат» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси віднесено, зокрема, посвідчення правочинів (договорів, заповітів, довіреностей тощо). Тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів про морські протести та протести векселів, перекладів, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за винятком тих примірників, що залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів.

За ст. 43 Закону України «Про нотаріат» не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу

учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи).

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині (ч.3 ст.44 Закону України «Про нотаріат»).

Статтею 45 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею.

Відповідно до ч. 3 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту довіреності від 12 липня 2012 року, правочин підписаний ОСОБА_1 у присутності нотаріуса, нотаріусом встановлено особу позивача, перевірено волевиявлення щодо укладення правочину, достовірність підпису на довіреності засвідчена уповноваженою особою (нотаріусом).

За викладеного, враховуючи наявність нотаріальної дії з посвідчення правочину, вчинення якої у встановленому законом порядку заінтересованими особами не оскаржувалось, відсутні підстави вважати довіреність від 12 липня 2012 року неукладеною (невчиненою).

Відповідно до ухвали від 12 жовтня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у даній справі вказав на право позивача оспорювати Договір купівлі-продажу у судовому порядку, оскільки останній стосується прав та інтересів позивача.

Колегією суддів враховується, що правовою підставою для визнання недійсним оспорюваного Договору купівлі-продажу позивач називає, зокрема, ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, а тому, вирішуючи спір у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не позбавлений можливості встановити обставини наявності або ж відсутність волевиявлення власника на відчуження належного йому нерухомого майна.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як було встановлено судами, обґрунтовуючи позов, позивач посилалася на те, що оспорюваний Договір купівлі-продажу суперечить чинному законодавству, оскільки від імені власника його укладено на підставі довіреності, яка ним не видавалась. Стверджувалось, що позивач на момент видачі довіреності не перебував у нотаріуса в Україні, оскільки знаходився на території Російської Федерації, не підписував і не видавав довіреність на ім`я ОСОБА_2 , не уповноважував Відповідача 1 на продаж належного йому нерухомого майна. Також вказував, що зазначені у довіреності дані щодо реєстрації його місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 та належності йому на праві власності всього домоволодіння, не відповідають дійсності.

Оскільки у силу приписів ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Зважаючи на доводи позивача в обґрунтування позову, у ході судового розгляду справи судом першої інстанції було оглянуто оригінал паспорту ОСОБА_1 та встановлено відповідність документа тій інформації, яка зазначена на доданій до позову ксерокопії паспорту позивача. Суд дослідив, що з ксерокопії паспорта позивача, наданої приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А. вбачається, що він виданий 07 квітня 1997 року, реєстрація місця проживання зазначена з 07 лютого 2010 року у АДРЕСА_2 , тоді як має бути зазначена за адресою: АДРЕСА_3 . Також суд дійшов висновку, що на світлинах копії паспорта, яка надана приватним нотаріусом, відображена зовсім інша людина, а не справжній ОСОБА_1 .

Разом з тим, як вбачається з наявних у справі матеріалів, ОСОБА_1 особисто жодного разу не був присутній у засіданнях суду першої інстанції у даній справі. Отже, особа позивача за паспортом громадянина України, оригінал якого досліджувався, судом першої інстанції встановлена (ідентифікована) не була.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про вчинення нотаріальної дії на підставі підробленого паспорту позивача не є беззаперечним, тоді як відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сама по собі невідповідність зазначеної у довіреності інформації щодо особи довірителя не має наслідком її нікчемність або ж недійсність правочину, укладеного представником на підставі такої довіреності.

Колегія суддів зауважує, що саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції вважав доведеними доводи позивача про його знаходження поза межами України у момент вчинення довіреності.

При цьому, визнаючи встановленою зазначену обставину, суд першої інстанції послався на довідку з місця роботи позивача у м. Санкт - Петербург Російської Федерації про те, що позивачпрацював монтажником на підприємстві з 25 червня 2009 року по 13 червня 2013 року та відпустку за вказаний період не брав.

Судом враховано також письмові пояснення ОСОБА_8 від 12 березня 2015 року, посвідчені приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Писаковською О.І. та зареєстровані в реєстрі за № 199 (а.с. 69 том 1). У зазначених поясненнях ОСОБА_14 , посилаючись на те, що є колишньою дружиною позивача, зазначила, що з 2009 року по даний час ОСОБА_1 працює на території Російської Федерації і до України у відпустку чи з інших причин не виїзджав. Наміру продавати частину будинку її колишній чоловік не мав, а планував повернутися до України у 2016 році. Вважає Договір купівлі-продажу недійсним, оскільки вона та її дитина досі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а тому законне відчуження житла не могло відбутися без зняття їх з реєстрації.

У оскаржуваному рішенні суд першої інстанції послався також на пояснення свідка ОСОБА_9 - діда колишньої дружини позивача, відповідно до яких про те, що ОСОБА_1 «інкогніто» приїздив у м. Кіровоград не знає, якби так було, останній обов`язково зайшов би до нього у гості.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність зазначених доказів, апеляційний суд враховує, що питання організації роботи позивача у ТОВ «БудПроект» м. Санкт-Петербург Російської Федерації щодо тривалості робочого дня (робочого тижня), наявності чи відсутності вахтового методу роботи, наявності та тривалості відгулів, тощо) судом першої інстанції не з`ясовувались.

У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 359/4793/16 вказано, що за змістом абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. При цьому випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо в ч. 2 ст. 937 ЦК України та ч. 3 ст. 949 ЦК України.

Зважаючи на викладене, за відсутності у матеріалах справи копії закордонного паспортного документа позивача з відмітками про перетин кордону з Україною або ж відповідної інформації Державної прикордонної служби України, інших належних доказів, колегія суддів вважає, що незнаходження позивача на території України у момент вчинення довіреності не підтверджується наявними у справі доказами, а суд першої інстанції належним чином не встановив обставин справи.

Таким чином, позивачем у встановленому законом порядку не доведено, що невідповідність зазначених у довіреності даних щодо ОСОБА_1 не була допущена самим позивачем шляхом подання недостовірної інформації приватному нотаріусу. Апеляційним судом враховано, що порушення, допущене позивачем, не може бути підставою для задоволення його ж позову, підставою якого є посилання на таке порушення. При цьому, таке порушення не свідчить про вади волевиявлення й про те, що довіреність складена не ним.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Зазначених вимог процесуального закону судом першої інстанції дотримано не було, що призвело до безпідставного висновку про задоволення позову у даній справі.

Оскільки суд позбавлений можливості самостійно, без отримання та оцінки відповідного експертного висновку, встановлювати недостовірність підпису учасника правочину, висновки суду першої інстанції про вчинення підпису на довіреності від 12 липня 2012 року не ОСОБА_1 , а іншою особою, та відповідно - про недійсність оспорюваного Договору купівлі - продажу були зроблені передчасно та необґрунтовано.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Оскільки головним елементом правочину є вільне волевиявлення та відповідність внутрішній волі особи, які спрямовані на настання певних наслідків, основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторони правочину на його укладення.

З огляду на правовідносини, які склались між сторонами, до предмета доказування у цій справі належить з`ясування питання чи підписував позивач довіреність, на підставі якої укладено оспорюваний Договір купівлі-продажу.

Як вбачається з висновку експерта Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 06 січня 2016 року № 2355, складеного за результатами призначеної ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 жовтня 2015 року у даній справі судової почеркознавчої експертизи, 1) підпис від імені ОСОБА_1 в довіреності від 12 липня 2012 року, посвідченій приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А., який міститься в графі «Підпис /__/__», виконаний не самимОСОБА_1 , а іншою особою з деяким наслідуванням підпису(ам) ОСОБА_1 ; 2) рукописний запис « ОСОБА_1 » в довіреності від 12 липня 2012 року, посвідченій приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А., який міститься в графі «Підпис /__/__», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 208 212 том 1).

Апеляційний суд Кіровоградської області, скасовуючи оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, зокрема виходив з того, що висновок експерта від 06 січня 2016 року №2355 не може бути прийнятий судом як належний доказ у справі, оскільки вільні зразки підписів і письма позивача експертом не досліджувалися та не порівнювалися із підписом у довіреності; умовно-вільних зразків підписів та письма позивачем надано не було; у дослідницькій частині експертного висновку відсутні відомості про те, з якими зразками підписів порівнювався досліджуваний підпис.

В ухвалі від 12 жовтня 2016 року, якою рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2016 року скасовано, а дану справу направлено на новий апеляційний розгляд, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку, що апеляційний суд не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи щодо роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року (зі змінами та доповненнями), за правилами якого здійснювався розгляд справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Так, апеляційний суд, пославшись на те, що висновок експертизи є неналежним доказом, всупереч вимогам процесуального закону не вирішив питання про призначення у справі повторної експертизи та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України, висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

За вимогами ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки,що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Для з`ясування питань чи підписував ОСОБА_1 довіреність від 12 липня 2012 року необхідні знання у сфері іншій, ніж право, оскільки суд не є фахівцем у цій галузі.

Як зазначено у постанові Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 5, якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність такої експертизи, суд повинен роз`яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Беручи до уваги викладене, враховуючи висновки та вказівки суду касаційної інстанції у даній справі, ухвалою апеляційного суду від 21 січня 2019 року на підставі заявленого Віповідачем 1 відповідного клопотання призначено у справі повторну судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експерту Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз; на вирішення експерту поставлено питання: 1) ким, ОСОБА_1 , чи іншою особою виконано запис « ОСОБА_1 » у графі «підпис» від імені ОСОБА_1 в довіреності від 12 липня 2012 року, посвідченій приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А.?; 2) ким, ОСОБА_1 , чи іншою особою виконано підпис в графі «підпис» від імені ОСОБА_1 в довіреності від 12 липня 2012 року, посвідченій приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А.?; попереджено експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України; для проведення експертизи матеріали надано матеріали даної цивільної справи, оригінал довіреності від 12 липня 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Задніпряним О.А., що є предметом дослідження експерта (знаходиться в опечатаному конверті), оригінал трудового договору від 25 червня 2009 року (знаходиться в опечатаному конверті), копія паспорта громадянина України ОСОБА_1 (а.с. 62 том 1), копія форми № 1 заява на видачу паспорта (а.с. 90 том 1), копія довіреності від 12 листопада 2014 року, посвідчена приватним нотаріусом м. Санкт-Петербурга Російської Федерації (а.с. 18 том 1), оригінал договору про надання юридичних послуг від 11 грудня 2014 року № (а.с. 232 том 2), попередньо відібрані експериментальні зразки підпису та почерку ОСОБА_1 , виконані на 4-х аркушах паперу формату А4 (а.с. 13-16 том 3), оригінал довіреності від 01 березня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом м. Санкт-Петербурга Російської Федерації (знаходиться в опечатаному конверті), фіскальні чеки (а.с. 234-247 том 2); на період проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Під час судового розгляду справи представник позивача вказував, що ОСОБА_1 знаходиться за межами України, взяти участь у судових засіданнях можливості не має.

Відповідно до ухвали від 23 квітня 2019 року апеляційним судом задоволено клопотання старшого судового експерта Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання вільних зразків почерку Цигульського Олексія Геннадійовича, відібраних та посвідчених згідно з вимогами Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, а також надання експериментальних зразків почерку ОСОБА_1 на 10-15 аркушах; постановлено звернутись до компетентного суду Російської Федерації із судовим дорученням про надання правової допомоги; апеляційне провадження у справі зупинено до надходження відповіді від іноземного суду на судове доручення.

У зв`язку з ненаданням станом на 27 вересня 2019 року за клопотанням експерта додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, експертною установою на адресу апеляційного суду направлено повідомлення судових експертів Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість надання висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи у даній справі.

Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) повідомлено апеляційний суд про неможливість виконання на території Російської Федерації доручення Кропивницького апеляційного суду про вчинення процесуальних дій у зв`язку з неотриманнямОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання судової кореспонденції та його неявкою у судові засідання.

Як вбачається з викладеного та підтверджується рухом даної справи у суді апеляційної інстанції, що наведений у відповідному розділі цієї постанови, суд апеляційної інстанції сприяв сторонам у справі у реалізації ними своїх процесуальних прав, зокрема, під час нового апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції були забезпечені умови для реалізації позивачем своїх процесуальних прав та виконання покладених на нього обов`язків задля своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи.

Однак, незважаючи на той факт, що колегією суддів роз`яснювалась необхідність проведення повторної судової почеркознавчої експертизи для підтвердження обставини щодо неналежності підпису у довіреності від 12 липня 2012 року ОСОБА_1 та за клопотанням ОСОБА_2 призначено у справі повторну судову почеркознавчу експертизу, позивачем не були надані матеріали, необхідні для проведення експертного дослідження та отримання відповідних експертних висновків.

Апеляційним судом враховується, що за практикою Європейського суду з прав людини, змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1, п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів.

За змістом ч.1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Відповідно до п. 1.1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року №53/5 (далі Рекомендації), основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі не ідентифікаційні завдання (встановлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо).

Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань.

Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Пунктом 1.3. Рекомендацій передбачено, що для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За вимогами ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Апеляційним судом встановлено, що на виконання ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 жовтня 2015 року про призначення у даній справі судової почеркознавчої експертизи, для дослідження експертові були направлені матеріали цивільної справи, оригінали довіреності від 12 липня 2012 року, довіреності від 12 листопада 2014 року, паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , трудового договору від 25 червня 2009 року, договору купівлі-продажу від 10 серпня 2012 року (а.с. 186 том 1).

Отже, виконання експертного дослідження на підставі ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 жовтня 2015 року здійснювалось без урахування вільних та експериментальних зразків почерку ОСОБА_1 , відібраних та посвідчених згідно з вимогами Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень.

Крім того, як вбачається з копії паспорта на ім`я ОСОБА_1 , документ, що посвідчує громадянство Російської Федерації позивачем було отримано 07 квітня 2014 року (а.с. 215 том 3).

Відповідно до п. 10.4 розділу І Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України у відповідній редакції, Погашаються, вважаються недійсними та знищуються паспорти осіб, громадянство України яких припинено.

Таким чином, паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , оригінал якого було направлено для експертного дослідження, станом на 08 жовтня 2015 року вважався недійсним, про що представником позивача не було повідомлено ані суд, ані експертну установу.

На підставі викладеного, висновок експерта Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 06 січня 2016 року № 2355 не є належним доказом у справі та не приймається до уваги судом апеляційної інстанції під час нового апеляційного розгляду справи.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, апеляційний суд вважає, що у задоволенні вимоги про визнання оспорюваного Договору купівлі-продажу на підставі ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України необхідно відмовити.

Апеляційним судом враховано, що як на підставу недійсності оспорюваного правочину, позивач посилається також на ч. 5 ст. 203 ЦК України, якою передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Водночас, тлумачення ст. 234 ЦКУкраїни, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Колегією суддів враховано, що представник за довіреністю вчиняє юридичні дії, заступаючи місце особи, яку він представляє і від імені якої виступає «Alter ego» (друге «я», мій представник), а отже, оспорюваний Договір купівлі-продажу,вчинений від імені позивача його представником, не може бути визнаний фіктивним, оскільки на його виконання Відповідачам 2 та 3 було передано нерухоме майно, право власності на яке останніми було зареєстроване у встановленому законом порядку.

Отже, з наведеної підстави вимога про визнання недійсним Договору купівлі-продажу не підлягає задоволенню також.

Заявляючи вимогу про зобов`язання Відповідачів 2, 3 повернути незаконно придбане ними майно, позивач посилається на положення ст. 388 ЦК України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 757/61314/18-ц вказано, що віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387 та 388 ЦК України.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 05 серпня 2021 року у справі № 138/1523/19, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороною недійсного правочину. Зазначена норма не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом з тим, відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, права особи, яка є стороною договору про відчуження майна (за відсутності інших правочинів щодо розпорядження новим набувачем спірним майном), не підлягають захисту шляхом задоволення віндикаційного позову з підстав, передбачених ст.ст. 387 і 388 ЦК України, а такий захист можливий шляхом пред`явлення позову до набувача майна (у разі наявності між таким набувачем та позивачем зобов`язально-правових відносин) про визнання недійсним цього правочину із застосуванням реституції, тобто з використанням правового механізму, передбаченого ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 та багатьох інших.

За викладеного, вимога про зобов`язання повернути майно не підлягає задоволенню з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права. Крім того, оскільки зазначена вимога та решта вимог позову є похідними від вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу, у їх задоволенні необхідно відмовити у зв`язку з відсутністю правових підстав для задоволення основної вимоги.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Сплачений Відповідачем 1 за подання апеляційної скарги судовий збір підлягає відшкодуванню позивачем.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 липня 2015 року у даній справі скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 993,30 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко