Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 року м. Львів

Галицький районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Мисько Х.М.,

при секретарі судового засіданні Рум`янцевої Ю.П.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , відповідно до якого просить визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивує тим, що в період часу з 30 червня 1999 року по 25 липня 2000 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 24 грудня 1999 року під час подружнього життя придбали спільне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 за спільні кошти. Після розірвання шлюбу у спірній квартирі залишився проживати ОСОБА_5 , позивач поїхала проживати в м. АсканіяНова Херсонської області. Дізналася, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер та квартира перейшла у спадок ОСОБА_4 , відтак вважає, що квартира набута нею з ОСОБА_5 за час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, просить визнати за нею право на Ѕ частка квартири.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позову просить відмовити. Відзив мотивує тим, що ОСОБА_5 купив квартиру за власні кошти, що підтверджується пунктами 5 та 8 договору купівлі-продажу квартири серії АВІ № 891104 від 24 грудня 1990 року, останній був зареєстрований як підприємець, тому, така придбана та не за спільні кошти подружжя. Право власності на квартиру у ОСОБА_5 виникло з моменту реєстрації таких прав у 2001 році, після розірвання шлюбу. Також представник відповідача зазначає, що позивач пропустила строк звернення до суду, відтак, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Водопийко Х.Т. надала відповідь на відзив, в якій зазначає, що спірна квартира придбана під час подружнього життя Позивача з ОСОБА_5 , а отже за їх спільні кошти. Крім того, вказала, що строк позовної давності не пропущено, оскільки на момент розірвання шлюбу (25.07.2000 року) позивач не скористалась своїм правом на звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, а також не скористалась таким правом протягом трьох років з моменту розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу, у спірній квартирі залишився проживати ОСОБА_5 , позивач виїхала в Херсонську область. Про порушення своїх прав ОСОБА_3 дізналась після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у т.ч. до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.01.2020 року по справі №372/176/17 та у постанові від 06.11.2019 року по справі №203/304/17.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та надала пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача позов заперечив та надав пояснення, аналогічні доводам викладеним у відзиві на позовну заяву.

Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Держаного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 1 від 28 листопада 2019 року, Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 30 червня 1999 року зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 232 та 25 липня 2000 року шлюб розірвано за спільною заявою подружжя, про що складено актовий запис № 344. /а.с. 8/.

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть № 0 від 28 листопада 2019 року, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 про що 09 січня 2019 року складено актовий запис № 13./а.с. 11/.

Відповідно до реєстраційного посвідчення Серії НОМЕР_1 , виданого 13 грудня 2001 року Львівським обласним державним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, квартира АДРЕСА_1 в цілому зареєстрована за ОСОБА_5 ./а.с. 57/.

Положенням ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, Сімейним кодексом України не визначено положення щодо чинності норм сімейного законодавства в часі.

При цьому, статтею 8 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо особисті немайнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Так, за змістом ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, суд зазначає, що обставини справи щодо придбання ОСОБА_5 квартири під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем мали місце у 1999 році, в той час, як Сімейний кодекс України був прийнятий 10.01.2002 року та набув чинності з 01.01.2004 року. Відтак, положення Сімейного кодексу України стосовно підстав для поділу майна подружжя не можуть бути застосовані щодо виниклих між сторонами правовідносин.

Згідно з п.2 Указу президії Верховної ради УРСР "Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР" від 29.12.1969 року, Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР застосовується до шлюбно-сімейних правовідносин, що виникли після введення його в дію, тобто з 01.01.1970 року.

Положенням ст.22 КпШС передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном . Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом ст.23 КпШС, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Статтею 24 КпШС визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Велика палата Верховного Суду, розглянувши справу № 372/504/17 у своїй постанові від 21.11.2018 року відступила від усталених позицій Верховного Суду та зазначила, що діє абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке ними набуте в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й подружжя може оспорити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі й в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

24 грудня 1999 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір зареєстровано в реєстрі за № 3-3846 /а.с. 9-10/.

Відповідно до п. 1, 4 та 8 Договору, ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_1 . Вартість квартири - 7310 грн. Витрати за укладення договору оплачує ОСОБА_5 .

Згідно з пунктом 5 Договору, продаж вчинено за 7310 грн. які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору.

Таким чином, враховуючи вище викладене та аналізуючи норми чинного законодавства з урахуванням позицій Верховного Суду та Великої палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що квартира АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя.

Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Як передбачено ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно зі ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно зі ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як передбачено ч.1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано в органах державної влади після розірвання шлюбу, оскільки грошові кошти сплачені ОСОБА_5 відповідно до п. 5 Договору, були оплачені під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , а отже є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про необхідність поділу спільної сумісної власності подружжя між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивача 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 .

Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючисьст.ст.10-13,76-81,89,141,264-265, ЦПК України,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 - задоволити.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім ) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі: позивач ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Суддя Х.М. Мисько