Справа № 182/4841/19
Провадження № 2/0182/19/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23.02.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Нікопольської міської ради до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_4 та приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Наявко Ігор Миколайович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

До Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява Нікопольської міської ради до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_4 та приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Наявко Ігор Миколайович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

На підтвердження позовних вимог посилаються на наступне.

26 вересня 2018 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду по справі № 2-1715/09 за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади міста Нікополя в особі виконкому Нікопольської міської ради, треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , КП «НМБТІ», про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування за законом було відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позову. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.04.2019 року по справі апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.09.2018 року залишено без змін. Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено, встановлено той факт, що ОСОБА_6 доводиться прийомною донькою ОСОБА_7 , а також визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.30). 05 червня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі - продажу, серії ВМЕ № 594471, відповідно до якого власником вищевказаного житлового будинку став ОСОБА_5 (а.с.36 том 1). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2015 року вищевказане заочне рішення було скасовано та призначено справу до нового розгляду (а.с.53 том 1). Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого на сьогоднішній день є ОСОБА_5 , згідно договору купівлі-продажу квартири, ВМЕ № 594471, реєстраційний № 854, посвідчений 05.06.2009 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 13.07.2009 року, реєстраційний номер майна 26563110, номер запису 24 в книзі 142. Таким чином, громадянин ОСОБА_5 фактично протиправно набув у власність будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 ст.203 ЦК України. Аналогічна позиція міститься в абз.1 п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року за № 9, яким передбачено, що, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Частиною 1 ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки ОСОБА_2 на момент укладення договору купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 не набув належних підстав для розпорядження спірним будинком, вважають, що даний правочин вчинений ним з порушенням чинного законодавства та є недійсними з моменту його вчинення, оскільки суперечить вимогам ст.ст.203, 215 ЦК України. Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Згідно ч.2 ст.2 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Виходячи з аналізу наведених вище норм та положень ч.1 і 3 статті 10 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", сільська, селищна, міська ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами. Згідно статті 11 частин 1,2 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, управління об`єктами житлово-комунального господарства, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; в тому числі, делеговані повноваження щодо здійснення, відповідно до законодавства, контролю за належною експлуатацією та організацією обслуговування населення підприємствами житлово-комунального господарства, облік, відповідно до закону, житлового фонду, здійснення контролю за його використанням, передбачені у ст.30 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" та ст.154 ЖК України. Відповідно до ст.26 Закону України „Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у разі скасування, на підставі рішення суду, рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Оскільки спірний договір купівлі-продажу будинку суперечить вимогам ст.ст.203, 215, 388 ЦК України, просять суд визнати його недійсним та скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_5 право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 як здійснені незаконно.

Відповідач по справі ОСОБА_5 , скориставшись своїм правом, визначеним ЦПК України, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.321 ЦК України). Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно до вимог ст.215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена зеконом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч.2 ст.215 ЦК). Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України, вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Разом із тим, ч.3 ст.216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Нікопольська міська рада, подаючи позов про визнання недійсним договору купівлі- продажу, як на обґрунтування вимог про визнання оспорюваного правочину недійсним, посилалася на те, що, згідно ст.154 ЖК України та ст.30 закону України «Про місцеве самоврядування в України», на позивача покладено обов`язок контролю за належною експлуатацією та організацію обслуговування населення підприємствами житлово-комунального господарства, облік, відповідно до закону, житлового фонду та здійснення контролю за його використанням. При цьому, на виконання ч.3 ст.215 ЦК України, позивачем не наведено, яким чином вчинений правочин порушує його права та законні інтереси. ЦК України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, згідно зі ст.387 ЦК України, власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння, коли відчужене майно було перепродано третій особі, виключним видом захисту є лише віндикація. Така позиція в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року (справа № 6-67цс15). У ній сказано, що в такому випадку не можна визнавати правочин недійсним (ст ст.215, 216 ЦК України), натомість, спосіб захисту можливий тільки «шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК. У разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтями 387, 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в набувача. Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач, згідно ст.10 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому, важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна. З урахуванням судової практики, встановлено, що позивач не є стороною договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М. за реєстр. №854 5 червня 2009 року. Таким чином, позов пред`явлено особою, яка не була стороною договору та яка висуває позовні вимоги про визнання недійсним відплатного договору, укладеного особою, яка, на її думку, не мала права відчужувати вказане в договорі майно. Відтак, це майно не може бути передане позивачу в порядку застосування загальних наслідків, передбачених ст.216 ЦК України, оскільки держава в особі Нікопольської міської ради не була стороною оспорюваного договору. Відчужене за договором майно може бути повернуте за позовом лише власника про витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України. Крім того, на момент вчинення правочину відповідач був власником майна, яке було предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, відтак, мав повний обсяг цивільної дієздатності та право розпоряджатися належним йому на праві приватної власності майном. За встановлених обставин, позивачем вибраний спосіб захисту, який не відповідає вимогам чинного законодавства, не доведено факту недобросовісності набувача майна та не доведено будь-яких порушень відповідачем його законних прав та інтересів при укладанні спірного договору купівлі-продажу, чим не виконано вимоги ст.12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тому в задоволенні позовної заяви Нікопольської міської ради до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М. за реєстр. № 854 від 05 червня 2009 року, - відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала і додатково суду пояснила, що Нікопольським міськрайонним судом раніше було винесено рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , де вони були відповідачами. І саме з цього рішення, яке було залишено в силі, випливають їхні законні інтереси та вимоги, оскільки державна реєстрація на спірний будинок була здійснена на підставі заочного рішення, яке в подальшому було скасовано. Однак, оскільки нотаріусом вже було вчинено правочин (договір купівлі - продажу), натепер повернути все в первісний стан можливо лише таким способом. Тому просять позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнав і просив суд відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги також не визнав і додатково суду пояснив, що його клієнт придбав будинок по відплатному договору і на той момент все було законно. Позивач по справі не є стороною договору купівлі - продажу і не має права звертатись до суду з даним позовом. Позивач може звернутись до суду лише з позовом про витребування майна. Але на даній стадії розгляду справи вони вже не можуть уточнити свої позовні вимоги, а значить, суд повинен відмовити їм у задоволенні позовних вимог.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і суду пояснила, що договір купівлі - продажу спірного будинку повинен бути скасований, оскільки ОСОБА_5 , який купив будинок, не є добросовісним набувачем, бо саме він звернувся до ОСОБА_2 з пропозицією незаконного оформлення спірного будинку і саме він оплачував всі витрати по оформленню будинку, заздалегідь знаючи, що це незаконно. Саме ці факти ОСОБА_5 підтвердив на запис в судовому засіданні, коли судом розглядався позов ОСОБА_2 . Тому просить суд позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа - приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М. до суду не прибули, повідомлялись про розгляд справи належним чином (а.с.23, 26, 41, 43, 59-60, 64, 66,70-71, 75, 78). Про причини неявки суд не повідомили. Тому суду вважає за можливе справу розглянути у відсутність осіб, які не з`явились в судове засідання. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 ст.203 ЦК України.

Аналогічна позиція міститься в абз.1 п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року за № 9, яким передбачено, що, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Частиною 1 ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Виходячи з аналізу наведених вище норм та положень ч.1 і 3 статті 10 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", сільська, селищна, міська ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.

Згідно ст.11 ч.1,2 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, управління об`єктами житлово-комунального господарства, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; в тому числі, делеговані повноваження щодо здійснення, відповідно до законодавства, контролю за належною експлуатацією та організацією обслуговування населення підприємствами житлово-комунального господарства, облік, відповідно до закону, житлового фонду, здійснення контролю за його використанням, передбачені у ст.30 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" та ст.154 ЖК України.

Відповідно до ст.26 Закону України „Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у разі скасування, на підставі рішення суду, рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Як встановлено судом, 26.09.2018 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду по справі № 2-1715/09 за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади міста Нікополя в особі виконкому Нікопольської міської ради, треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та КП «НМБТІ», про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування за законом, було відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позову (а.с.8-11). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.04.2019 року по справі апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.09.2018 року залишено без змін (а.с.12-14). Однак, на підставі заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.12.2008 року (а.с.15), яким позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено і встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.30), 05.06.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі - продажу, серії ВМЕ № 594471, відповідно до якого власником вищевказаного житлового будинку став ОСОБА_5 (а.с.17). І, хоча, Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.04.2015 року вищевказане заочне рішення було скасовано та справу призначено до нового розгляду (а.с.16), відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.17), спірний будинок незаконно перейшов у власність ОСОБА_5 . Дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 13.07.2009 року, реєстраційний номер майна - 26563110, номер запису 24 в книзі 142.

За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Керуючись ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Нікопольської міської ради до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , треті особи - ОСОБА_4 та приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Наявко Ігор Миколайович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 05 червня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко Ігорем Миколайовичем та зареєстрований в реєстрі за № 854 ВМЕ № 594471, реєстраційний номер майна 26563110, номер запису 24 в книзі 142.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 судові витрати в розмірі 1 921, 00 грн. (по 960, 50 грн. - з кожного) на користь Нікопольської міської ради, сплачені нею при поданні позову до суду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області (м.Кривий Ріг) до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал