КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 753/2720/20 Головуючий у суді першої інстанції Сирбул О.Ф.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2021 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Російська Федерація про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яку мотивував тим, що 20 лютого 2014 року розпочалась збройна агресія Російської Федерації проти держави Україна. Внаслідок такої агресії та окупації Російською Федерацію частини території Автономної Республіки Крим, Луганської та Донецької областей України, Крим був окупований та анексований Російською Федерацією. Позивач зазначає, що фактично позбавлений можливості володіти, користуватись та розпоряджатись своєю долею автостоянки в місті Керч, відвідувати Крим, де він довго жив та жили його батьки, що завдає як моральної, так і майнової шкоди у вигляді неотриманих доходів, які б міг реально одержати за звичайних обставин, якби право власності на це нерухоме майно не було порушене, а також відвідувати батьків, поїхати на похорони батька.
Вказував, що порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон - Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
Позивач посилався на те, що факт збройної (військової) агресії Російської Федерації є загальновизнаним, неодноразово обговорювався на засіданнях ООН, періодично мова про це йде і на офіційному сайті Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, в тому числі і щодо необхідності вироблення державної стратегії захисту внутрішньо переміщених осіб, публікації, а тому в силу чинного законодавства окремого доказування не потребує.
В позовній заяві вказано, що 14 травня 2014 року позивач пішов захищати батьківщину у складі 12-го добровольчого батальйону Київської територіальної оборони та був комісований в лютому 2015 року. Саме внаслідок агресивних дій Російської Федерації отримав поранення та контузію. Також позивач має статус учасника бойових дій та інваліда війни, постійно потребує лікування.
Вважає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації було порушено низку його конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
Крім того, ОСОБА_1 вказував, що в місті Керч Автономної Республіки Крим з 25 липня 2006 року він був засновником ТОВ «Космос ЛТД-Керч» з часткою в статутному фонді підприємства 20%, що складало на той час 75 000 грн. та за офіційним курсом НБУ було еквівалентно (6,3796 грн. - 1 Євро) 11 756,22 Євро. Відповідно, розмір матеріальної шкоди позивач оцінює у вартості долі в підприємстві на період його заснування.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з держави Російська Федерація в рахунок відшкодування збитків грошові кошти в сумі еквівалентній 11 756,22 Євро за офіційним курсом НБУ на день винесення рішення та в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі еквівалентній 300 000 Євро за офіційним курсом НБУ, судовий збір стягнути з відповідача.
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд необгрунтовано звів наявність моральної шкоди у позивача тільки до порушення права власності, тим самим виключаючи агресію держави Російська Федерація наслідком якої стала неможливість позивача відвідувати малу батьківщину - Крим, батьків, оскільки ОСОБА_1 приймав участь в антитерористичній операції на Сході України, користуватись наданими Конституцією України правами на окупованій території Автономної Республіки Крим. Так, на думку апелянта, суд не визнав наявності матеріальної шкоди, втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань.
Натомість в судовому рішенні посилається на неможливість отримання позивачем доходу від автостоянки, проте ОСОБА_1 у позові не заявляв вимог щодо упущеної вигоди, а на неможливість реалізовувати свої права як власника - використання належного йому майна, внаслідок незаконних дій відповідача.
Апелянт вказує, що в підтвердження розміру матеріальної шкоди до позову було надано статут підприємства та протокол загальних зборів з вказаним розміром статутного фонду та долі ОСОБА_1 в ньому, однак судом такі докази проігноровано.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить апеляційний суд скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Представник відповідача у справі посольства Російської Федерації в Україні до суду апеляційної інстанції не з`явився про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином ( а.с.91, 96, 97 ).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що ОСОБА_3 тривалий час проживав у м. Керч Автономної Республіки Крим та мав там нерухомість. Зазначені обставини встановленні з пояснень представника позивача у справі.
У лютому 2014 року розпочалась збройна агресія Російської Федерації проти держави Україна. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України відбулась окупація Російською Федерацію частини території Автономної Республіки Крим, Луганської та Донецької областей України.
Також судом встановлено, що позивач відповідно до статуту ТОВ «Космос ЛТД-Керч», був учасником вказаного товариства з 25 липня 2006 року, з часткою в статутному фонді підприємства 20%, що складало на той час 75 000 грн. та за офіційним курсом НБУ було еквівалентно (6,3796 грн. - 1 Євро) 11 756,22 Євро.
Крім того, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 14 травня 2014 року пішов захищати батьківщину у складі 12-го добровольчого батальйону Київської територіальної оборони та був комісований в лютому 2015 року.
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції дійшов висновку, що пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави і так як уповноважена особа посольство Російської Федерації отримало 24 лютого 2021 року копію позовної заяви ОСОБА_3 та своєї згоди на пред`явлення до неї позову та залучення Російської Федерації як відповідача не надала, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з врахуванням положень ч.1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Так, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.
Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.
Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.
Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.
У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.
Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду за вирішенням спору про відшкодування збитків та стягнення моральної шкоди до Російської Федерації.
Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій правомірно, з посиланням на відповідні норми законодавства вказали на те, що відповідач має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва на пред`явлення до нього позову.
Разом з цим, статтею 4 ЦПК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості).
Відповідно до положень про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року.
Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.
Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції направив копії позовної заяви та доданих до неї документів уповноваженому органу країни відповідача Російської Федерації посольству Російської Федерації в Україні. Останнє, отримавши вказані документи 24 лютого 2021 року через уповноваженого співробітника посольства ( а.с. 45) не направило до суду ні письмової згоди на погодження її участі у вказаній справі як відповідача у справі, ні своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог, тому колегія суддів доходить висновку щодо законності та обґрунтованості висновку суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення з Російської Федерації на користь позивача моральної шкоди пов`язаною із неможливістю відвідувати позивачем територією Автономної Республіки Крим як територію України.
Законним та обґрунтованим на думку колегії суддів є рішення суду першої інстанції і щодо відмови у задоволенні позову до Російської Федерації в частині відшкодування збитків, пов`язаних із неможливістю отримання прибутку в ТОВ «Космос ЛТД-Керч» виходячи з наступного.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про господарські товариства» та статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів.
З врахуванням вказаних положень норм матеріального права саме товариство повинно відповідати за дії, пов`язанні з не отримання позивачем прибутку чи компенсацією вартості частки позивача у ТОВ, а не Російська Федерація як держава.
Крім того, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду у вказаній справі враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах : від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19; від 03 червня 2020 року у справі? № 357/13182/18; від 09 вересня 2020 року у справі № 321/211/20, від 04 листопада 2020 року у справі № 280/1380/19-ц , від 09 червня 2021 року у справі № 265/7703/19 ; від 11 серпня 2021 року у справі № 542/1323/18; від 01 вересня 2021 року у справі № 426/10700/19 щодо необхідності отримання згоди компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача, однак виконати вказані дії позбавлений можливості, оскільки провадження у вказаній справі відкрито ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 14 квітня 2020 року (а.с. 18) і Російська Федерація із вказаного часу уже набула статусу відповідача по вказаній справі.
Отримавши 24 лютого 2021 року від суду копію позовної заяви із ухвалою про відкриття провадження, а також копію ухвали Київського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги із доданими документами (а.с.91) свого відношення до вирішення вказаного спору, в тому числі і згоди, не висловила.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

З врахуванням викладеного та відсутністю у суду апеляційної інстанції повноважень скасувати рішення суду першої інстанції та повернути справу до суду першої інстанції для виконання положень ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» в частині отримання згоди на залучення Російської Федерації відповідачем у вказаній справі, а також відсутністю підстав для зміни рішення по суті вирішення спору колегія суддів доходить висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 383-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови викладено 17 вересня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський
Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв