ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3039/21 Справа № 201/7770/20 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання рішення міської ради незаконним, скасування запису державного реєстратора про право власності, визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання рішення міської ради незаконним, скасування запису державного реєстратора про право власності, визнання договору недійсним.

Вказувала, що їй на праві власності належить 1/3 частина домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_1 , яке знаходиться на земельній ділянці площею 1200 кв.м, що надана, згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року №476, крім того лишки 740 кв.м. Самовільно побудовано: прибудова літ.а"-1 (загальною площею 15,6 кв.м), сарай літ.В, сарай літ.М., узаконена площа по літ.А-1: загальна - 67,0 кв.м, житлова 48,1 кв.м. Співвласнику ОСОБА_6 належить 2/3 частини. Самовільні побудови належать ОСОБА_6 .

Зазначала, що їй також на праві власності належить 2/9 частин вказаного домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 1940 кв.м, (з них 1200 кв.м - надані згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року №476) та складається з житлового цегляного будинку літ. А-1, житловою площею 48,1 кв.м, загальною площею 67,0 кв.м та господарські будівлі і споруди: літня кухня з погрібом літ.Б шл.бл.; літня кухня літ.Г шл.бл., вбиральня літ.Д цегла; сарай з погрібом літ.Е шл.бл.; душ літ.К дер.; споруди №1-101. Інші частини домоволодіння знаходяться у власності ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

У технічних паспортах на житловий будинок, виготовлених 24 лютого 1992 року, 17 червня 2008 року, 17 серпня 2012 року і 20 серпня 2015 року, вказано, що домоволодіння знаходилось на земельній ділянці площею 1940 кв.м та земельній ділянці в частині домоволодіння знаходилось огородження, теплиця (побудована у 1991 році), ряд інших побудов та споруд. Позивач, як користувач земельної ділянки, вносила плату за землю з фізичних осіб за 2017 - 2019 роки.

Таким чином, земельною ділянкою площею 1940 кв.м власники (позивачка і треті особи) відкрито користувалися, при цьому, 1200 кв.м. - з моменту видачі рішення виконкомом Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року і 740 кв.м. - з дати будівництва у 1960 році будинку власниками домоволодіння.

Посилалась на те, що випадково, переглядаючи публічну кадастрову карту України, вона дізналася, що земельна ділянка, розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:032:0038, знаходиться безпосередньо під спорудами та будівлями її будинку в АДРЕСА_1 .

На адвокатський запит їй повідомлено, що рішенням Дніпровської міської ради від 31 січня 2018 року №242/29 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у м.Дніпрі (16 осіб)» ОСОБА_7 наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки).

На виконання вказаного рішення ОСОБА_7 замовлено у 2018 році проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у АДРЕСА_2 , яким у кадастровому плані земельної ділянки встановлено межі виділяємої земельної ділянки, кадастровий номер :03:032:0038.

Актом приймання-передачі межових знаків на зберігання від 29 березня 2018 року передано межові знаки земельної ділянки, кадастровий номер :03:032:0038, ОСОБА_7 , проте акт не містить підписів суміжних землекористувачів.

Топографічні плани масштабу 1:1000, 1:500, а саме, кадастровий план земельної ділянки, матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування, Акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, Матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість), не мають жодних позначень, окрім умовних меж.

Зазначала також, що рішенням Дніпровської міської ради від 25 серпня 2018 року № 102/34 «Про передачу земельної ділянки у АДРЕСА_2 у власність гр. ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер (закрито), для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджено та земельну ділянку в АДРЕСА_2 , :03:032:0038, площею 0,1000 га, передано ОСОБА_2

29 травня 2018 року відділом у м.Дніпрі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:032:0038, для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) розміром 0,10 га, що розташовано у АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 та 01 серпня 2018 року за відповідачкою зареєстроване право власності на цю земельну ділянку, номер запису про право в державному реєстрі прав 27374358.

24 червня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Галушка О.В., право власності на земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_3

02 червня 2020 року за результатами виконання топографо-геодезичних робіт на замовлення позивача інженером-геодезістом ОСОБА_8 складений план земельної ділянки по АДРЕСА_1 , з прив`язками меж до будівель та споруд у масштабі 1:200, згідно з яким земельна ділянка, кадастровий номер :03:032:0038, площею 0,1 га, яка належить ОСОБА_2 , накладається на частину господарчих споруд, які належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , і розташовану на земельній ділянці частку парника (теплиці).

Висновком експерта №4 від 17 липня 2020 року за результатом проведення земельно-технічної експертизи підтверджено, що земельна ділянка, кадастровий номер :03:032:0038, площею 0,1 га, яка належить ОСОБА_2 накладається відносно фактичної межі земельної ділянки, яка є у фактичному користуванні власників садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та огороджена металевою огорожею. Площа накладання складає 617 квадратних метри. Площа накладання пофарбована синім кольором (додаток 15 висновку).

Земельна ділянка, кадастровий номер :03:032:0038, площею 0,1 га, яка належить ОСОБА_2 внаслідок її накладання на земельну ділянку, яка є у фактичному користуванні власників садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перетинає, металеву огорожу, що належить пойменованим особі на праві спільної часткової власності і є межею між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . Довжина зазначеної металевої огорожі складає 21,46 м (додатки 14,15 висновку).

Позивачка вважає, що спірним рішенням порушене її право власності на будівлі та споруди, оскільки в результаті виділення відповідачці ОСОБА_2 земельної ділянки, частина огородження та теплиці, якими вона володіє на праві спільної сумісної власності, незаконно перейшли у володіння відповідачки.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд: визнати рішення Дніпровської міської ради від 25 серпня 2018 року №102/34 «Про передачу земельної ділянки у АДРЕСА_2 у власність гр. ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер (закрито), для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» незаконним та скасувати запис №27374358 від 01 серпня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 0,1 га земельної ділянки у АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:032:0038, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24 червня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Галушка О.В., серія та номер: 435, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; компенсувати судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2020 року, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована наступним: місцевим судом не враховано, що 13 вересня 1957 року відділом комунального господарства виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради з ОСОБА_9 укладено договір, за яким останньому надано право будівництва будинку та право безстрокового користування земельною ділянкою; факт наявності теплиці підтверджується технічним паспортом від 20 серпня 2015 року, між домоволодіннями АДРЕСА_1 і АДРЕСА_3 є огорожа, що також підтверджується технічними паспортами; в акті-прийманні межових знаків на зберігання від 29 березня 2018 року в графі у присутності сумісних користувачів не зазначено жодної особи; в топографічній зйомці, яка знаходиться в проектній документації на відведення земельної ділянки не зазначено належної позивачу огорожі і теплиці; в технічних паспортах на домоволодіння за 1992, 2008, 2012, 2015 роки підтверджується розмір земельної ділянки 1940 кв.м., яка перебуває в користуванні позивача.

Дніпровська міська рада надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , посилаючись на обґрунтованість рішення місцевого суду.

ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на відповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення місцевого суду залишити без змін.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2020 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частини домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_1 , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу від 24 липня 2008 року (т.1 а.с.48).

У договорі купівлі-продажу від 24 липня 2008 року вказано: опис об`єкта, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР від 18 червня 2008 року, виданого для продажу 1/3 частини домоволодіння. Земельна ділянка, площею 1200 га, надана згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року №476, крім того, лишки 740 кв.м. Самовільно побудовано: прибудова літ.а-1 (загальною площею 15,6 кв.м.), сарай літ.В, сарай літ.М. Узаконена площа по літ.А-1: загальна - 67,0 кв.м., житлова - 48,1 кв.м. Співвласник ОСОБА_6 2/3 частини. Самовільні побудови належать ОСОБА_6 .

У договорі наявна також таблиця із зазначенням житлового будинку і господарських споруд, а саме, житловий будинок А-1, житловою площею 48,1 кв.м, загальною площею 67,0 кв.м та господарські будівлі і споруди: літня кухня з погрібом літ.Б шл.бл.; літня кухня літ.Г шл.бл., вбиральня літ.Д цегла; сарай з погрібом літ.Е шл.бл.; душ літ.Ж, душ літ.К, вбиральня літ.Л, сарай (самов.) літ.М, споруди № 1-9, І.

У договорі також вказано, що 1/3 частина домоволодіння належить продавцю (тобто ОСОБА_10 ) на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 березня 2008 року, серія НОМЕР_2 , видане Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за №1-1516 та зареєстровано в КП «ДМБТІ» 15 квітня 2008 року, витяг №18509155, реєстраційний номер №22373154 Це нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці площею 1200 кв.м, що розташоване в АДРЕСА_1 .

Також позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить 2/9 частин домоволодіння за цією ж адресою на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2012 року, виданого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с.50).

Як вказано у свідоцтві про право на спадщину за законом, домоволодіння в цілому складається з житлового цегляного будинку літ. А-1, житловою площею 48,1 кв.м, загальною площею 67,0 кв.м та господарські будівлі і споруди: літня кухня з погрібом літ.Б шл.бл.; літня кухня літ.Г шл.бл., вбиральня літ.Д цегла; сарай з погрібом літ.Е шл.бл.; душ літ.К дер.; споруди № НОМЕР_3 .

У свідоцтві також вказано, що домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1940 кв.м.(з них 1200 кв.м - надані згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476) і належало спадкодавцю (тобто ОСОБА_6 ) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 січня 1982 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 5-333, зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації 20 травня 1988 року у реєстрову книгу під №166-69 та зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 22373154 відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП Дніпропетровське МБТІ Дніпропетровської обласної ради 18 вересня 2012 року за № 35539397.

Інші частини домоволодіння (по 1/3) належать ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

У технічному паспорті на житловий будинок у АДРЕСА_1 , виготовленому 24 лютого 1992 року (на ім`я ОСОБА_6 ) відомості про земельну ділянку та її площу під будинком відсутні (т.1 а.с. 162).

У технічному паспорті на житловий будинок, виготовленому 17 червня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 , у розділі План земельної ділянки (додаток 2.1. до інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» вказано, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1940 кв.м, з них 107 під будинком, ІНФОРМАЦІЯ_1 під господарськими будівлями, 300 під двором, 1455 під городом (т.1 а.с. 26).

У технічному паспорті на житловий будинок, виготовленому 17 серпня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 , у розділі План земельної ділянки (додаток 2.1. до інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» вказано, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1940 кв.м, з них 89 під будинком, ІНФОРМАЦІЯ_2 під господарськими будівлями, 366 під двором, 1455 під городом. У примітці вказано, що 1200 кв.м норма , а 740 - лишки (т.1 а.с. 27).

У долученому до висновку експерта технічному паспорті на житловий будинок, виготовленому 20 серпня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 , у розділі План земельної ділянки (додаток 2.1. до інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» вказано, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1970 кв.м, з них 88 під будинком, ІНФОРМАЦІЯ_3 під господарськими будівлями, 366 під двором, 1443 під городом. У примітці вказано, що 1200 кв.м норма, а 770 - лишки (т.1 а.с. 60).

Судом першої інстанції встановлено, що при кожній наступній технічній інвентаризації житлового будинку інженером з інвентаризацій вказувалися різні площі земельної ділянки як під будинком і під господарськими будівлями, так і під городом, зокрема, з 2008 року до 2015 року площа зросла з 1940 кв.м до 1970 кв.м.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що позивач з 2008 року користувалася земельною ділянкою, проте з 2008 року і до цього часу не зверталася до відповідного органу місцевої влади із заявою про надання земельної ділянки у безоплатне користування; у представлених суду правовстановлюючих документах - договорі купівлі-продажу від 24 липня 2008 року і у свідоцтві про право на спадщину від 16 жовтня 2012 року ці об`єкти відсутні, а дані технічного паспорта, як вказано було вище, жодним чином не доводять законність побудови позивачкою цих об`єктів на тому місці, де є так зване «накладення» із земельною ділянкою ОСОБА_2 ; позивачка не надала суду доказів того, що стосовно земельної ділянки була складена технічна документація (проект) і були встановлені її межі в натурі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положенням статті 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Колегія судів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом не враховано, що 13 вересня 1957 року відділом комунального господарства виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради з ОСОБА_9 укладено договір, за яким останньому надано право будівництва будинку та право безстрокового користування земельною ділянкою, тому позивач має право на користування земельною ділянкою на цій підставі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що дійсно договором від 23 вересня 1957 року (а.с.215-217) про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності з кількістю кімнат від одної до п`яти включно, передбачено відвід земельної ділянки ОСОБА_9 на праві безстрокового використання земельної ділянки АДРЕСА_4 , загальною площею 1 200 кв.м. згідно плану земельної ділянки, на підставі рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих №476 від 13 вересня 1957 року.

В подальшому ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та згідно свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.219) його спадкоємцями стали в рівних частках кожен: дружина ОСОБА_11 , син ОСОБА_12 , донька ОСОБА_13 та успадкували житловий цегляний будинок, житловою площею 35,1 кв.м з надвірними побудовами, розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з ст.331 ЦК України, в редакції 1963 року, договір безоплатного користування майном припиняється у разі смерті громадянина, який приймав участь в договорі.

Таким чином, на підставі ст.331 ЦК України, в редакції 1963 року, з дня смерті ОСОБА_9 , а саме з 17 липня 1977 року, договір від 23 вересня 1957 року в частині права безстрокового використання земельної ділянки припинив дію.

Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина перша статті 79 ЗК України).

За змістом статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно із частиною десятою статті 78-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Стаття 16 Закону України "Про Державний земельний кадастр" встановлює, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі N 910/18560/16).

Отже, враховуючи те, що будь-яке право на спірну земельну ділянку за позивачем (власності, користування тощо) не зареєстровано, фактичне користування позивачем вказаної ділянкою не свідчить про наявність у позивача такого права, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з набуттям, згідно договору купівлі-продажу, позивачем права власності на частину домоволодіння, яке розташоване на спірній земельній ділянці, до неї, як до нового власника частини цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, не перейшло право власності на спірну земельну ділянку так як продавець на момент укладення договору купівлі - продажу не мав права власності на цю земельну ділянку, а перейшло право оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній. Втім, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 таке право не реалізувала, тому відсутні підстави для висновку, що оскаржуваним рішенням Дніпровської міської ради від 25 серпня 2018 року порушені її права.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.