Справа № 128/212/20

РІШЕННЯ

Іменем України

29 грудня 2021 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Карпінської Ю.Ф.,

за участі секретаря Сінельник В.І.,

у відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними,

УСТАНОВИВ:

27.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до Вінницького районного суду Вінницької області з вищевказаною позовною заявою. Позовні вимоги мотивує тим, що з 16.12.1982 до 29.04.1984 при виконанні обов`язків військової служби на території Афганістану, де велися бойові дії, отримав осколкові поранення голови, грудної клітки та правої руки, внаслідок чого в 2005 році його було визнано інвалідом ІІІ групи, в 2016 році ІІ групи, а з 2017 року, інвалідом І «Б» групи. За висновком МСЕК він потребує постійного стороннього догляду. Він був власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також власником 1/5 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .Оскільки стан його здоров`я погіршився та він потребував постійного стороннього догляду, тому його діти: син ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_5 погодились його довічно утримувати, а взамін він мав переписати на сина житловий будинок, а на доньку квартиру, при цьому, залишившись проживати у своєму будинку, оскільки іншого житла у нього немає. 13.04.2012 він переписав на дочку квартиру,а 22.10.2012 на сина будинок. Вказані договори укладались ним із розумінням, що в подальшому його діти будуть здійснювати довічний догляд за ним, що і спочатку мало місце, однак поступово зі сторони дітей охололи відносини. В 2017 році під час того, як він лежав півроку в лікарні та госпіталі, його діти декілька разів відвідали його, проте допомоги ніякої не надавали. Крім цього, його діти не проявляють жодного піклування про нього і по цей час, натомість користуються та розпродаються його майном.Наразі він фактично залишився без майна та засобів до існування. Пенсія, яка йому виплачується державою, ледь покриває його витрати на ліки та потреби свого обслуговування, тому він був вимушений звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів до своїх дітей. При укладені оскаржуваних договорів він вважав, що взамін нерухомого майна його діти будуть зобов`язані довічно утримувати його, однак згодом йому було роз`яснено, що згідно з оскаржуваними договорами він безоплатно передав свою нерухомість дітям, які взамін не зобов`язуються його утримувати.Таким чином, укладаючи договори з відповідачами, він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, тобто, помилився щодо змісту правочинів.Тому просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 22.10.2012, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., тавизнати недійсним договір дарування 3/5 (три п`ятих) частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , від 13.04.2012, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В.

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 10.02.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання.

05.03.2020 на адресу Вінницького районного суду Вінницької області від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення на позовну заяву, зі змісту яких вбачається, що з 2003 року ОСОБА_4 є приватним підприємцем та займається міжнародними вантажними перевезеннями. У 2004 році вона разом з чоловіком ОСОБА_1 купили земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 та розпочали будівництво будинку, який будувався за спільно зароблені кошти. Більшу частину відповідальності за бізнес вона брала на себе. З 2004 року по 2007 рік вести бізнес допомагала дочка ОСОБА_3 , а з 2010 року син ОСОБА_2 . В 2010 році вони разом з сім`єю розпочали будівництво СТО, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Всі зароблені кошти, які йшли від неї, чоловіка та сина, були вкладені на будівництво СТО. В 2012 році вони з чоловіком вирішили подарувати сину ОСОБА_2 будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 22.20.2012 вони з чоловіком оформили договір дарування у приватного нотаріуса Рудика В.В. на їхнього сина ОСОБА_2 . В 2013 році ОСОБА_1 взяв кредит в банку в розмірі 1 200 000 грн, що еквівалентно 150 000 доларів США, під заставу будинку сина, де син виступив поручителем. Однак він не зміг віддати кредит, тому повідомив, що «Я тобі подарував будинок, а ти виплачуй кредит», тому до 2017 року ОСОБА_2 погасив повністю кредит. На даний час ОСОБА_1 продовжує проживати за адресою: АДРЕСА_1 та навіть не сплачує комунальні послуги, всі ці витрати несе син ОСОБА_2 . Також ОСОБА_2 винаймає квартиру, оскільки ОСОБА_7 постійно виганяє його, дочку ОСОБА_3 він теж не пускає на подвір`я. В грудні 2013 року ОСОБА_1 знову оформив кредитний договір на сина ОСОБА_2 та купив мікроавтобус, однак порушив умови кредитного договору, тому банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, після чого виконавчою службою був накладений арешт на будинок сина ОСОБА_2 , тому щоб залишити будинок, ОСОБА_2 був вимушений знову погасити весь борг ОСОБА_1 . В 2012 році ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вирішили подарувати кожний свою 1/5 частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_3 . Нотаріусом ОСОБА_8 були роз`яснені всі права, всі учасники договору розуміли значення і умови цього договору та підписали його, будучи в здоровому глузді, і до 2020 року ОСОБА_1 жодних претензій до дочки не мав. Крім цього, згідно з договором дарування ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 1/5 частини квартири, тому вимога про визнання недійсним договору про дарування 3/5 частини квартири є незрозумілою. Також дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 лікували батька ОСОБА_1 за власні кошти, з щирістю і повагою відносилися до батька, обходили його, коли він був лежачим, діти зробили для нього все, щоб він встав на ноги. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 вона не визнає, оскільки під час укладання договорів він все прекрасно розумів і ніяких зобов`язань перед дітьми не ставив, тому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

05.03.2020 на адресу Вінницького районного суду Вінницької області надійшло клопотання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності, яке мотивоване тим, що після укладення оспорюваних договорів дарування минуло 8 років. 24.01.2017 ОСОБА_1 звертався з даним позовом до суду, однак залишив його без розгляду. 27.01.2020 ОСОБА_1 повторно звернувся з позовом про визнання договорів дарування недійсними, тобто, знову сплив строк позовної давності, тому просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Крім цього, 05.03.2020 на адресу Вінницького районного суду Вінницької області від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що в 2004 році їхні батьки розпочали будівництво будинку, що розташований в АДРЕСА_1 . Після закінчення будівництва вони домовились, що подарують ОСОБА_2 будинок. Зі змісту укладеного договору дарування видно, що сторонами в повному обсязі дотримано вимоги статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не суперечить ні цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин був вчинений у формі, встановленій законом, та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що сторони договору дарування підтвердили своїми підписами під договором, що було засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. ОСОБА_1 на той час займався підприємницькою діяльністю, про що свідчать декларації про доходи, був здоровий і все прекрасно розумів. Доказів про фіктивність договору дарування ОСОБА_1 не надав. При цьому ОСОБА_1 зазначає, що договори укладались з розумінням про те, що вони будуть здійснювати за ним догляд довічно, і, укладаючи договори дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення. З тексту оспорюваного договору дарування вбачається, що сторони підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним, волевиявлення кожного з них було вільним і відповідало внутрішній волі, про що свідчать п.п. 5, 6, 7, 12 договору дарування будинку від 22 жовтня 2012 року. Таким чином, документально доведено, що на виконання оспорюваних правочинів було передано майно, і такі правочини не можуть бути кваліфіковані як фіктивні. Стосовно договору дарування 3/5 частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 від 13.04.2012, то ОСОБА_1 нотаріусом були роз`яснені всі права, всі учасники договору розуміли значення і умови цього договору. Тому просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 12.11.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

Судовий розгляд неодноразово відкладався з поважних причин.

В судовому засіданні 28.01.2021 представник позивача ОСОБА_1 згідно з ордером ОСОБА_9 пояснив, що позивач ОСОБА_1 був власником будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому він на даний час проживає і користується ним, оскільки іншого житла він не має. При укладенні оспорюваних договорів дарування позивач думав, що то були договори довічного утримання, однак у 2017 році, коли діти почали його виганяти з будинку, він оглянув дані договори і зрозумів, що фактично вони є договорами дарування, а не довічного утримання. Його діти відповідачі по справі хочуть його виселити з будинку та продати будинок. Тому, оскільки дані договори були укладені помилково, їх слід визнати недійсними внаслідок помилки.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 28.01.2021 пояснив, що в 2002 році його батьки почали будувати будинок, а закінчили в 2007 році. В 2012 році вони подарували йому даний будинок, в той час батьки перебували в зареєстрованому шлюбі. Коли він навчався, батько йому сказав, щоб він переводився на заочну форму навчання і йшов до нього працювати. Тому він перевівся та почав займатись сімейним бізнесом, однак заробітної плати не отримував. В 2013 році його батько ОСОБА_1 взяв кредит під іпотеку будинку, і відмовився сплачувати кредит, тому даний кредит він був вимушений закрити самостійно. З 2012 року лише він несе витрати на утримання будинку. Через деякий час ОСОБА_1 знову взяв кредит на автомобіль і знову відмовився платити за нього, тому державною виконавчою службою його почали «блокувати», він не міг виїхати за кордон та інше. Внаслідок цього він був вимушений знову сплатити кредит в розмірі 350 000 грн. В 2017 році, коли батько був лежачим, він з сестрою ніс всі витрати по лікуванню, всюди його возили, доглядали, годували. Приблизно в 2018-2019 роках ОСОБА_1 знайшов іншу жінку, і з того часу почались конфлікти. Батько на даний час проживає в його будинку та користується всім. Вони купують продукти харчування, ліки, оплачують комунальні послуги. За весь час він поніс витрат на утримання батька близько 200 000 доларів США. ОСОБА_1 отримує пенсію в розмірі 11000 грн, яку він витрачає на іншу жінку.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні 28.01.2021 пояснила, що її батько був «афганцем», коли вона народилась, отримав квартиру. Після одруження вона з чоловіком та дитиною проживали у даній квартирі разом з братом та батьками. В подальшому приватизували квартиру, всі по 1/5 частини. Згодом, коли вони побудували будинок, то всі вирішили подарувати по 1/5 частини квартири їй. Відносини з батьком були хороші, однак вони зіпсувалися, коли ОСОБА_1 знайшов іншу жінку. Коли її батько хворів, то вони всією сім`єю доглядали за ним, оплачували лікування. Крім цього, у ОСОБА_1 було чимало боргів, які вони також разом сплачували за нього. Коли вони разом вели бізнес ОСОБА_1 то він не платив їм заробітну платню. При укладенні договорів дарування жодних домовленостей щодо довічного утримання не було.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 в судовому засіданні 28.01.2021 пояснила, що в 2012 році, будучи в шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , вони вирішили подарувати будинок сину. Коли вони подарували будинок сину, то ОСОБА_1 набрався кредитів, які витратив на свою сестру, племінника, а не на свою сім`ю. Позивач постійно знущався над нею, бив її, навіть коли вона була вагітна. Син ОСОБА_2 сам оплачував собі навчання та працював по вечорам. При укладенні договору дарування квартири, позивач подарував дочці ОСОБА_3 лише свою 1/5 частину квартири

В судовому засіданні 25.02.2021 позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та суду пояснив, що з 1982 року до 1984 року перебував в Афганістані та є інвалідом І групи. В 2012 році він переписав на дочку квартиру,а на сина будинок, оскільки на сімейній нараді вони домовились, що він все віддасть дітям, а вони його будуть утримувати. Договори дарування його не змушували підписувати, тому він підписав їх, оскільки домовився з дітьми, що вони будуть за ним доглядати. До 2019 року діти його утримували, а потім перестали, син сказав, щоб він ішов в інтернат. Також в 2019 році він потрапив до лікарні, коштів у нього не були, а діти йому зовсім не допомогли. ОСОБА_10 та ОСОБА_11 оплачували його лікування в реанімації, яке дорого коштувало. Він отримує пенсію в сумі 10000 грн та має в с. Якушинці, Вінницького району Вінницької області фірму, яка оформлена на нього, однак дана фірма коштує копійки. В його власності є лише причіп. З 2005 року і по сьогоднішній день він має чимало боргів. За його кредити розплачувались діти, однак він давав їм власні кошти. Син ОСОБА_2 здійснює до нього фізичне насилля, на що він неодноразово звертався до поліції, а в грудні 2020 року побив його. До цього у 2018 році погрожував йому вбивством.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 25.02.2021 пояснив, що нотаріус позивачу давав читати договір і він читав його, лише після чого підписав його. При цьому, питання щодо утримання не ставилось, оскільки на той час позивач був здоровий. Кошти, які отримує позивач, він витрачає на горілку, а комунальні послуги оплачує він.

За клопотанням учасників справи під час судового розгляду були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні 29.06.2021 показав, що знає сім`ю ОСОБА_13 з 2000 року, а з ОСОБА_14 є кумами. Від ОСОБА_15 знає, що батько подарував їй квартиру. При цьому на сімейних святах ОСОБА_1 хвалився перед всіма, що подарував дочці квартиру, а сину будинок, оскільки багато чого досяг в житті. Коли ОСОБА_1 захворів, діти «підняли всіх на ноги», доглядали за батьком, витрачали свої кошти. Про те, що батько казав, що подарував квартиру та будинок, щоб діти його доглядали, він ніколи не чув. ОСОБА_16 позичала в нього кошти для того, щоб віддати борги батька. В 2012-2013 році ОСОБА_16 позичила в нього 5000 доларів США та протягом року повернула їх, хоча це мав зробити ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні 29.06.2021 суду показав, що він познайомився з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 приблизно в 2002 році. Колись ОСОБА_1 позичав у цього кошти на купівлю земельної ділянки для будівництва. Також він їм возив будівельні матеріали. Приблизно 4-5 років тому ОСОБА_1 хвалився йому, що подарував квартиру дочці, а сину будинок. При цьому він ніколи не чув про те, що діти повинні за ним доглядати до кінця життя. Коли ОСОБА_1 захворів, він привіз його до лікарні, оскільки він був у дуже важкому стані, тому він подзвонив сину і дочці, вони одразу приїхали і все почали вирішувати, однак хто витрачав кошти, він не знає. Також йому не відомо, хто здійснює оплату за комунальні послуги, однак йому відомо, що обслуговувати прибудинкову територію позивач не взмозі. Коли він приходив відвідувати позивача, то за ним постійно хтось доглядав.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні 29.06.2021 суду показав, що з 2004 року знає сім`ю ОСОБА_13 , оскільки почав зустрічатись з ОСОБА_6 . Квартира була приватизована на 5 осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їхню дочку), оскільки вони там проживали. ОСОБА_1 набрав кредитів, тому, щоб банк не забрав будинок, подарував його синові, при цьому під час укладення договорів дарування ОСОБА_1 був здоровий. Борги віддавали ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . Коли сім`я проживала разом, ОСОБА_1 бив і дружину, і дітей. Під час хвороби ОСОБА_1 за ним доглядали дочка, син та дружина, і він допомагав, при цьому все оплачували за власні кошти. В будинок на даний час не можна зайти, оскільки ОСОБА_1 чинить перешкоди, викликає працівників поліції.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні 16.11.2021 суду показала, що з 2000 року знає сім`ю ОСОБА_13 , оскільки перебуває в дружніх стосунках з ними. З 2005 року до 2014 року працювала бухгалтером фірми Ковтунів. В 2012 році батьки вирішили подарувати дочці квартиру, а сину будинок. Вони всі сиділи в одному кабінеті, тому вона все чула. На той час ОСОБА_1 був здоровий. Спочатку ОСОБА_16 почала працювати на фірмі, а потім ОСОБА_20 . Всі слухалися ОСОБА_1 , особливо діти, хоча він ображав і дружину, і дітей. Під час укладення договорів дарування, кредитів не було, а потім ОСОБА_1 брав кредити, однак при яких умовах їй не відомо. Коли ОСОБА_1 захворів, то діти лікували його за свій рахунок. ОСОБА_1 по цей час проживає в будинку, який належить сину ОСОБА_2 .

В судове засідання 20.12.2021 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку.

Попередньо через канцелярію суду від позивача ОСОБА_1 надійшла письмова заява, підписана представником згідно з ордером ОСОБА_22 , в якій остання просить розглянути справу за відсутності позивача та його представника, заявлений позов просить задовольнити в повному обсязі. Крім того, до заяви долучив письмові дебати, в яких зазначив, що як вбачається з відзиву відповідача, останній внаслідок укладення договору дарування здійснив на користь позивача майнові зобов`язання, зокрема, щодо погашення кредитів позивача, оплати його лікування та утримання. При цьому, фактично позивач залишився проживати та володіти в спірному будинку, що свідчить, про те, що правова природа договору дарування спірного будинку фактично була договором довічного утримання позивача, а саме: оплати його лікування, комунальних послуг, погашення його боргів та його право довічно проживати і користуватися спірним будинком. Однак, у зв`язку з тим, що відповідачі припинили виконання домовленості, що була між ними щодо оплати лікування позивача та його утримання, вважаючи, що ОСОБА_2 здійснив погашення боргів позивача на суму, що покриває вартість будинку. Дана обставина стала причиною звернення позивача до суду щодо визнання договору дарування недійсним, оскільки фактично була порушена домовленість між сторонами щодо умови дарування будинку, а відтак, позивач допустив помилку щодо визначення правової природи укладеного договору. Враховуючи вищевикладене, договір дарування спірного будинку був укладений внаслідок помилки у визначенні його правової природи і фактично був договором довічного утримання позивача, а саме:факт оплатності договору, що визнається відповідачем у відзиві, як погашення кредитних боргів позивача. Позивач фактично не передав спірний будинок відповідачу, а продовжив проживати в ньому, тобто, продовжив володіти та користуватись ним. У Позивача не було іншого житла на момент укладення договору дарування спірного житла.Що стосується визнання недійсним договору дарування 1/5 частки квартири АДРЕСА_5 , то сама відповідачка ОСОБА_3 визнала, і це зафіксовано у відзиві на його позовну заяву, що даний договір носив характер оплатного, що вже є беззаперечною підставою для визнання такого договору недійсним.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 також попередньо через канцелярію суду подали спільну заяву, в якій просять провести дебати за їх відсутності, а також долучили письмові дебати.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в своїх письмових дебатах зазначили, що даний позов є безпідставним і таким, що не підлягає до задоволення. В 2004 році їхні батьки розпочали будівництво будинку АДРЕСА_1 .Після закінчення будівництва батьки домовилися між собою, що вони подарують йому ( ОСОБА_2 ) будинок, в якому він проживав. Під час укладання договорів дарування зміст правочину не суперечив ні ЦК України, ні іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; правочин був вчинений у формі, встановленій законом, та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, внаслідок чого сторони договору дарування підтвердили своїми підписами під договором, що було засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. В договорі дарування ціна будинку згідно з експертною оцінкою була вказана 1345780,00 грн. На сьогоднішній день ОСОБА_2 погасив борги свого батька повністю на суму 1590000,00 грн + 27 000 доларів США. Батько ОСОБА_1 надав нотаріусу всі необхідні документи, в тому числі і дублікат свідоцтва про шлюб, копію свого паспорту, згідно з яким в 1985 році він був одружений з його матір`ю ОСОБА_4 . Нотаріус отримав, згідно з законом, згоду його матері ОСОБА_4 на укладення договору дарування. Твердженнями позивача в 2016 році були, що дія по укладенню угоди є умисною та вчинена з метою приховання майна від конфіскації, це також не знайшло свого підтвердження, оскільки оспорюваний договір дарування був укладений в жовтні 2012 року, на той момент вчинення оспорюваного правочину будинок не перебував під обтяженням, а тому ОСОБА_1 власник майна мав право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, як це передбачено ч. 1 ст. 319 ЦК України. На сьогоднішній день позивач змінює підстави позову і вже зазначає, що договори укладалися із розумінням про те, що вони будуть здійснювати за ним догляд довічно. І, укладаючи договори дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, тобто, позивач помилився щодо змісту правочину. Все це лише різні вигадки позивача, так як він повністю розумів зміст укладених договорів. З тексту оспорюваного договору дарування вбачається, що сторони підтвердили, що договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним, волевиявлення кожного з них було вільним і відповідало внутрішній волі. ОСОБА_2 не проживає в будинку та сплачує комунальні послуги за користування вказаним майном. Батько, як член родини, проживає в будинку, жодних витрат по утриманню будинку не несе, більш того звернувся з заявою про зняття пільг по оплаті комунальних послуг. Стосовно договору дарування 3/5 частки квартири АДРЕСА_5 від 13.04.2012, то ОСОБА_1 нотаріусом були роз`яснені всі права, всі учасники договору, розуміючи значення і умови цього договору, підписали даний договір і до 2020 року ОСОБА_1 жодних претензій не мав. Відповідно до цього договору дарування, ОСОБА_1 подарував дочці ОСОБА_23 1/5 частку даної квартири, а тому незрозуміло з яких підстав ОСОБА_1 вимагає визнати недійсним 3/5 частки квартири. В грудні 2018 року дана квартира була продана, про що ОСОБА_1 було відомо. Стосовно того, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій та в нього є поранення, які негативно впливають на його стан здоров`я, не відповідає дійсності, так як дана довідка підроблена ОСОБА_1 . Шрами, які у ОСОБА_1 на лобі, на щоці і на пальці, залишилися шрами від укусів комарів, коли він служив в Туркменістані, ІІІ групу інвалідності отримав через гіпертонію, а ІІ групу інвалідності зроблено в вересні 2016 року для того, щоб не притягували його до відповідальності, коли чинить насильство над сім`єю. В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що він важко хворів, а діти зобов`язувались його утримувати пожиттєво, але ці твердження є безпідставними, так як в договорах дарування від 10.04.2012 та від 22.10.2012 такий пункт не був вказаний, а батько захворів лише 04.03.2017. Також ОСОБА_1 отримав кошти в розмірі 824827,57 грн на придбання житла згідно з рішенням Вінницької районної державної адміністрації № 1 від 21.09.2021 та згідно з листом від Управління праці соціального захисту населення № 6013 від 28.09.2021, тому житлом ОСОБА_1 забезпечений. Крім цього, вважають, що необхідно застосувати строк позовної давності, так як договір дарування частки квартири укладено 10.04.2012, а договір дарування будинку укладений 22.10.2012. Тобто, строк позовної давності, в межах якого ОСОБА_1 зміг звернутися до суду про захист свого цивільного права або інтересу, розпочався з 2012 року. Оскільки ОСОБА_13 до 2020 року з позовом не звертався, то строк позовної давності сплив, а тому вважають, що необхідно застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог і відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, у зв`язку з спливом позовної давності за даними вимогами.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 в своїх письмових дебатах зазначила, що з 2003 року вона є приватним підприємцем, вид діяльності міжнародні вантажні перевезення. У 2004 році вона купила разом з чоловіком ОСОБА_1 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . У 2005 році розпочали будівництво будинку, у 2008 році його закінчили. 80% бізнесу вона вела і контролювала сама, працювала і заключала контракти з замовниками з Європи, Азії, Росії, Прибалтики, Білорусії та Монголії, будинок за адресою: АДРЕСА_1 будувався за спільно зароблені кошти. З 2004 по 2007 роки працювати допомагала донька ОСОБА_3 , а з 2010 року почав допомагати син ОСОБА_2 , вели сімейний бізнес вона, чоловік, донька, син та зять ОСОБА_18 . Син перевівся на заочну форму навчання, щоб допомагати їм, тому що в 2010 році вони розпочали будівництво СТО, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Все будівництво що по будинку, що по СТО велося спільно. Син ОСОБА_20 , маючи всього 20 років, 40 разів по їхньому сімейному бізнесу їздив до Польщі, привозив запчастини і завантажував вантажні автомобілі, працював механіком у них, тому що вони з чоловіком вирішили, що пізніше весь бізнес передадуть синові. Вона займалася будівництвом, логістикою та вела бухгалтерію, все контролювалося нею і паралельно будували з чоловіком і з сином СТО. Всі кошти, які зароблялися нею, чоловіком і сином, йшли на будівництво СТО. В 2012 році вона з чоловіком подарували синові будинок, а в 2013 році ОСОБА_1 взяв кредит в банку Аваль на суму 1200000,00 грн по курсу 8 грн за 1 долар США (150 тисяч доларів США), взяв кредит під заставу будинку сина, де син виступив поручителем. Батько не зміг віддати кредит, то сказав ОСОБА_24 , що він йому подарував будинок, а він хай виплачує кредит. До серпня 2017 року син ОСОБА_25 погасив повністю кредит. Батько ОСОБА_1 залишається проживати, і живе до цього часу в будинку сина. ОСОБА_25 сплачує комунальні послуги, хоча сам син винаймає квартиру, тому що батько ОСОБА_26 весь час виганяє сина з свого будинку, вчиняє скандали, тому син, щоб уникнути батькових скандалів, проживає в іншому місці, доньку ОСОБА_27 і зятя ОСОБА_28 батько ОСОБА_1 теж не впускає навіть на подвір`я, якщо заходять діти, він біжить з палицею, а то і бере сокиру та все, що трапляється під руки. Вона там теж проживає, але то діти до неї не можуть прийти, бо батько не пускає. В грудні 2013 року ОСОБА_1 купив мікроавтобус марки «Volkswagen T-5» і знову оформив кредитний договір на сина ОСОБА_2 . Знов ОСОБА_1 не виплачує кредит, банк подає до суду на ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , щоб стягнути борги з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , а так як ОСОБА_1 не взмозі виплатити, то виконавча служба накладає арешт на будинок сина, в якому проживає ОСОБА_1 , то щоб банк не забрав будинок, син ОСОБА_25 погасив весь борг ОСОБА_1 за мікроавтобус Т-5 в сумі 350000 грн в грудні 2018 року. Крім того, син ОСОБА_20 погасив борги батька ОСОБА_1 , а саме: 900000,00 грн. + 300 00,00 грн відсотки кредит в банку «Аваль» під заставу будинку, де син виступав поручителем, в 2017 році 70000,00 грн картковий кредит ОСОБА_1 , оренда землі в с. Якушинці, Вінницького району Вінницької області, де знаходиться СТО, батька 40 000.00 грн, 22 000 доларів США ОСОБА_29 , 5000,00 грн ОСОБА_17 . В 2012 році ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вирішили подарувати кожний свою 1/5 частку квартири за адресою: АДРЕСА_4 дочці ОСОБА_3 . Стосовно договору дарування квартири 3/5 частки квартири дочці ОСОБА_3 від 13.04.2012, то ОСОБА_1 , їй ОСОБА_4 та сину ОСОБА_2 нотаріусом ОСОБА_8 були роз`яснені всі права, всі учасники договору, тобто, чоловік, син і вона, розуміючи значення і умови цього договору, підписали даний договір, будучи в здоровому розумі, і до 2020 року ОСОБА_1 жодних претензій не мав до дочки ОСОБА_3 . Крім того, донька ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 лікували батька ОСОБА_1 перший раз, як стався інсульт 04.03.2017, а другий раз в жовтні 2018 року, як у позивача виявили вірусний гепатит- ОСОБА_30 лікували батька за власні кошти, обходили його, він був лежачим, діти зробили для нього все, щоб він встав на ноги. За вказаних обставин просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважав можливим провести судове засідання 20.12.2021 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, врахувавши думки учасників справи, висловлені ними в поданих до суду письмових дебатах, суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від17.07.1997«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 являється батьком відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, виданих повторно, серії НОМЕР_1 від 18.09.2019 та серії НОМЕР_2 від 18.09.2019 (т. 1 а.с. 10, 11).

ОСОБА_6 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_18 змінила прізвище з « ОСОБА_13 » на « ОСОБА_31 », що не оспорюється учасниками справи.

13.04.2012 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Дарувальники та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , Обдаровувана уклали договір дарування частки квартири, зареєстрований в реєстрі за № 2404, відповідно до якого дарувальники передали безоплатно у власність, а обдаровувана прийняла дарунок 3/5 частки квартири, що знаходиться в АДРЕСА_4 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. (т. 1 а.с. 4).

22.10.2012 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Дарувальник та ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Обдаровуваний уклали договір дарування житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за № 737, відповідно до якого дарувальник передав безоплатно у власність, а обдаровуваний прийняв дарунок житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. (т. 1 а.с. 3).

Позивач ОСОБА_1 являється інвалідом І групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 9).

Копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 593721 встановлено, що ОСОБА_1 являється інвалідом першої «Б» групи безтерміново (т. 1 а.с. 7).

11.12.2012 між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 50007134 від 11.12.2012, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 241 443, 75 грн, що еквівалентно 29 625 доларів США, з цільовою ставкою для придбання автомобіля, де поручителем виступив ОСОБА_1 , який підтвердив ознайомлення з умовами договору шляхом його підписання (т. 1 а.с. 78).

17.07.2014 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 011/0023/143070/1 від 17.04.2014 до кредитного договору № 011/0023/143070 від 04.07.2013, внаслідок чого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 900 000 грн в формі невідновлюваної кредитної лінії. Одночасно з укладанням даної додаткової угоди сторони домовились викласти Додатком № 1 «Графік погашення» (т. 1 а.с. 60, 61).

Копіями платіжних доручень підтверджується, що погашення кредиту, згідно з кредитним договором № 011/0023/143070 від 04.07.2013, здійснював ОСОБА_2 (а.с. 66-72).

Також в матеріалах справи містяться копії розписок, з яких вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 періодично повертали кошти ОСОБА_29 , ОСОБА_17 в рахунок погашення заборгованості за розписками від ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 88-92).

29.12.2018 ОСОБА_3 , що діє від свого імені та як законний представник від імені малолітньої дочки ОСОБА_32 , за згодою батька ОСОБА_28 , Продавці та ОСОБА_33 , що діє від свого імені та як законний представник від імені малолітніх дочок ОСОБА_34 та ОСОБА_35 , за згодою батька ОСОБА_36 , Покупці, уклали договір купівлі-продажу квартири, за яким передали у власність, а саме: ОСОБА_3 4/5 частки квартири, ОСОБА_32 1/5 частку квартири, а покупці прийняли у власність в рівних частках (по 1/3 частці) квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3259 (т. 1 а.с. 104-105).

В матеріалах справи також містяться копії квитанцій за оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , здійснені ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 106-108).

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою та третьою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, у яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Верховний Суд України в постанові від 16.03.2016 (справа № 6-93цс16) дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення.

У постанові від 14.05.2021 (справа № 438/690/17) Верховний Суд зазначив, що зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто, після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (постанова Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 753/11731/15-ц).

Дієздатність громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Аналогічні норми містить Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом, стверджує про те, що він, укладаючи оспорювані договори з відповідачами, помилився щодо обставин, які мають істотне значення щодо змісту правочинів.

В пунктах 5, 7 оспорюваного договору дарування житлового будинку вказано, що дарувальник стверджує, що дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами здійснюються ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального; дарувальник та обдаровуваний однаково розуміючи значення, умови та правові наслідки правочину, підтвердили дійсність намірів його складання, а також підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину.

В пунктах 7, 10 оспорюваного договору дарування частки квартири вказано, що дарувальники стверджують, що дарування здійснюється ними без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, а також, внаслідок відчуження частки квартири дарувальникам не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких дарувальники зобов`язані утримувати; дарувальники та обдаровувана однаково розуміючи значення, умови та правові наслідки правочину, підтвердили дійсність намірів його складання, а також підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки передбачені цим договором.

При цьому, посвідчуючи вказані договори, нотаріус встановив сторони договору та їх дієздатність.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом статті 77 ЦПК України належним визнається доказ, який містить інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми доказами у відповідності до ст. 80 ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказів порушення приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. вимог статті 44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договір дарування частки квартири та договір дарування житлового будинку, а не інші договори, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, судом не отримано.

Тобто, оспорювані договори дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договорів дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, підтвердив дійсність намірів його складання, те, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Умови договорів дарування є чіткими та зрозумілими, права та обов`язки сторін правочинів викладені доступно, без можливості трактувати їх у різних значеннях.

Під час судового розгляду допитані свідки стверджували, що дійсно позивач ОСОБА_1 мав наміри щодо дарування сину житлового будинку, а дочці частки квартири, навіть постійно цим вихвалявся.

Будь-яких доказів того, що між сторонами оспорюваних правочинів були якісь домовленості щодо утримання позивача його дітьми, стороною позивача не надано.

Позивач стверджував, що його діти відповідачі по справі перестали виконувати умови оспорюваних договорів, перестали його утримувати, а він потребує догляду, тому такі договори слід визнати недійсними.

Такі твердження позивача не заслуговують на увагу, оскільки умови оспорюваних договорів є чіткими та зрозумілими, не містять вказівок щодо необхідності утримання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивача ОСОБА_1 .

Письмові докази та покази свідків підтверджують протилежне твердженням сторони позивача, доводять, що, навпаки, відповідачі по справі, будучи дітьми позивача, постійно піклувалися про останнього, доглядали за ним, коли він хворів, оплачували його лікування, сплачували його борги.

Крім того, наслідком невиконання умов договору є можливість його розірвання, а не визнання його недійсним.

Позивачем ОСОБА_1 не доведено того, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилявся стосовно правової природи цих правочинів. Зміна свого рішення або ставлення до наслідків правочину після його укладення, не повинні створювати уявлення про наявність помилки на момент укладення оспорюваних правочинів.

Тобто, стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття позивачем ОСОБА_1 фактичних обставин правочинів, що вплинуло на його волевиявлення і що ця помилка дійсно мала місце на момент укладення договорів, і вона має істотне значення.

Переусвідомлення для себе значення укладених договорів, що відбулося через декілька років, не може створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваних договорів.

Таким чином, стороною позивача не доведено підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Під час розгляду даної справи відповідачі заявили клопотання про застосування позовної давності.

Згідно із ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що під час розгляду даної справи стороною позивача не доведено, що на момент вчинення оспорюваних правочинів ОСОБА_37 помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та їхніх істотних умов, а також, що існували обставини, що зумовлюють визнання таких правочинів недійсними. Укладаючи оспорювані договори, позивач повинен був усвідомлювати їх умови та правові наслідки.

Тобто, позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з його безпідставністю, тому не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи, що позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, в задоволенні його позовних вимог відмовлено, тому судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 229, 717, 719 ЦК України, ст.ст. 12, 76-81, 89, 247, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_25 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_6 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору: ОСОБА_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Дата складення повного судового рішення 29.12.2021.

СУДДЯ Юлія КАРПІНСЬКА