Справа № 143/944/21
УХВАЛА

Іменем України

24.12.2021 року м. Погребище

Погребищенський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого - судді Сича С.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за його позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Вінницька районна державна адміністрація, про скасування державного акта на земельну ділянку та державної реєстрації права власності, -

Встановив:

В провадженні Погребищенського районного суду Вінницької області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за його позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Вінницька районна державна адміністрація, про скасування державного акта на земельну ділянку та державної реєстрації права власності.

В позовній заяві ОСОБА_1 просить:

- скасувати державну реєстрацію підтвердження права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2,3620 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Погребищенської міської ради (бувшої Гопчицької сільської ради), згідно державного акта на її ім`я про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №669371, за кадастровим номером :07:001:0041;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №669371, виданий 02.08.2011 року Погребищенською районною державною адміністрацією Вінницької області на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.11.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №3781.

24.12.2021 року через канцелярію суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви зазначив, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і у встановлений законом строк прийняв спадщину.

12.02.2009 року ним було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна ОСОБА_3 , а саме на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Проте, в 2010 році Погребищенським районним судом Вінницької області було ухвалено рішення про визначення ОСОБА_2 додаткового строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

На підставі цього судового рішення державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори було відкрито другу спадкову справу щодо майна померлої ОСОБА_3 , та видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 на спадкове майно ОСОБА_3 , що складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :07:001:0041, розташованої на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області.

02.08.2010 року Погребищенською районною державною адміністрацією Вінницької області на підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №669371.

25.09.2018 року на підставі рішення державного реєстратора Погребищенської міської ради Вінницької області, індексний номер 43240728 від 28.09.2018 року, було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №28134272 про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначену вище земельну ділянку.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 08.06.2021 року задоволено його позов та визнано недійсним зазначене вище свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що предметом спору у розглядуваній справі є захист його порушеного права власності на земельну ділянку, і з цією метою на даний час ним подано заяву про зміну предмета позову, в якій він просить:

-визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №669371, виданий 02.08.2011 року Погребищенською районною державною адміністрацією Вінницької області на ім`я ОСОБА_2 ;

-скасувати рішення державного реєстратора Погребищенської міської ради Вінницької області, індексний номер 43240728 від 28.09.2018 року, про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку;

-припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку.

Заявник покликається на те, що з 01.07.2021 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обігу земель сільськогосподарського призначення» №552-ІХ від 31.03.2020 року, згідно із яким дозволяється укладення цивільно-правових угод, що передбачають перехід права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення.

Таким чином, на погляд заявника, існує реальна можливість того, що на час ухвалення рішення у справі виконання його буде ускладнене і неможливе, оскільки право власності на спірну земельну ділянку може бути відчужене необмеженому колу осіб і повернення успадкованої ним земельної ділянки буде потребувати звернення до суду з позовами до інших осіб, котрі можуть набути право власності на неї внаслідок відчуження її відповідачем.

Тобто, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист його прав.

Посилаючись на наведені обставини та положення ст. ст. 149, 150 ЦПК України, просить забезпечити позов шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно будь-яких органів, а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, здійснювати реєстраційні дії щодо відчуження будь-яким способом (в тому числі шляхом продажу, дарування, поділу, виділу, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження стосовно нерухомого майна тощо) нерухомого майна - земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :07:001:0041, що розташована на території Гопчицької сільської ради Погребищенського (на даний час Вінницького) району Вінницької області, що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Дослідивши заяву про забезпечення позову, додані до неї документи та матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В ч.1 ст.2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч.1 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинні міститися: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціна позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиція заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В силу п.2 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як роз`яснено в пунктах 1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Забезпечення позову визначається як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Згідно зазначених норм закону завданням забезпечення позову є застосування судом, в провадженні якого перебуває справа, заходів щодо захисту матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання у майбутньому прийнятого судового рішення за її позовом.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

За загальним правилом, закріпленим у ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу чи іншим особам здійснювати певні дії.

Оскільки у розглядуваній справі позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав позивача, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 року у справі № 910/1040/18 та в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі №923/826/19.

Зважаючи на викладене, суд вважає неспроможними доводи заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Разом із цим, як встановлено судом, заява ОСОБА_1 не містить будь-яких обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Так, у заяві про забезпечення позову наведені лише загальні міркування та припущення стосовно того, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до можливого відчуження відповідачем спірної земельної ділянки з огляду на внесення змін у чинне законодавство в сфері обігу земель сільськогосподарського призначення, та наступної неможливості ефективного захисту прав позивача.

Однак, самі лише припущення заявника стосовно того, що подальші можливі дії відповідача будуть спрямовані на здійснення відчуження означеної земельної ділянки, не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати та довести необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову.

В той же час, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц сформульовано правовий висновок, який зводиться до того, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Проте, у матеріалах справи відсутні відомості в підтвердження того, що відповідач здійснює намір та має реальну можливість відчужити спірне майно на користь третіх осіб, як і відсутні дані, що відповідач здійснює будь-які дії, які зазвичай передують та необхідні при укладенні правочину по відчуженню майна ( наявність потенційних покупців, повідомлення у засобах масової інформації про продаж об`єкту, огляд майна покупцями тощо).

Крім того, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що заява про забезпечення позову має бути розглянута в контексті поданої ним заяви про зміну предмета позову, позаяк на час розгляду заяви про забезпечення позову судом не постановлялося судового рішення про прийняття заяви про зміну предмета позову до розгляду.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.149-154, 260, 353 ЦПК України, суд, -

Ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у забезпеченні його позову до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Вінницька районна державна адміністрація, про скасування державного акта на земельну ділянку та державної реєстрації права власності.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя