Справа №265/7238/19
Провадження №2/265/65/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі

головуючого судді Шиян В. В.,

за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення Маріупольської міської ради від 23 грудня 2016 року, та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку,

за участю сторін:

представників позивача - адвокатів Кравченко Т.В., Наливай О.С.,

представника відповідача - Тітової О.Ф.

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що є власником земельної ділянки площею 0,0573 га, кадастровий номер :01:013:0383, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно плану меж земельної ділянки, вона має наступну конфігурацію: від А до Б довжина складає 38 метрів, від Б до В - 15 метрів, від В до Г - 38 метрів, від Г до Д - 0,75 метрів, від Д до А - 14,35 метрів. Одним із суміжних землекористувачів її земельної ділянки є ОСОБА_2 , - власник земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , яка межує з її ділянкою від А до Б. Вона поставила паркан по периметру своєї земельної ділянки. У серпні 2016 року до неї звернувся ОСОБА_2 з питання узгодження акту розміщення його земельної ділянки, як з суміжним користувачем. Акт був підписаний її матір`ю, яка не є власником будинку, розташованого на вказаній земельній ділянці та самої ділянці, а отже, погодження відбулось всупереч чинному законодавству. Після цього відповідачем ОСОБА_2 була самовільно знесена огорожа та розпочато будівництво паркану на частині її ділянки, що порушило її право власності в частині розміру земельної ділянки. На її усні зауваження та претензії відповідач не реагував, що змусило її звернутись до Управління земельних відносин Маріупольської міської ради з заявою про незгоду з розмірами земельної ділянки, що має намір отримати у власність ОСОБА_2 , але безрезультатно. З метою захисту свого порушеного права звертається до суду з даною заявою та просить визнати недійсним та скасувати п.п. 8.3.8 п. 8 рішення Маріупольської міської ради від 23 грудня 2016 року № 7/14-1123 та скасувати свідоцтво на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 від 11 січня 2017 року № 18544589, видане на ім`я ОСОБА_2

25 жовтня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

25 листопада 2019 року до суду представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Тітовою О.Ф. надано відзив, в якому вона вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , межі земельної ділянки встановлювались в межах фактично використаної земельної ділянки, яка належить до домоволодіння, що розташоване на ній. Після виготовлення технічної документації та її затвердження відповідач ОСОБА_2 звернувся до Маріупольської міської ради із заявою про передачу вказаної ділянки йому у власність, за результатами розгляду якої було прийняте оспорювань позивачем рішення. Зауважує, що землевпорядною організацією, що здійснювала розроблення технічної документації, вже було враховано той факт, що у суміжного користувача (позивача у справі), наявне право власності на земельну ділянку та при виїзді було встановлено та відображено у документації наявність між користувачами паркану. При узгодженні меж земельної ділянки матір позивача не повідомила, що вона не є власником будинку та ділянки, а діюче законодавство не зобов`язує при узгодженні отримувати достовірні відомості щодо власників. Крім того, з позовної заяви чітко не вбачається, яким саме чином здійснено порушення прав позивача щодо зменшення розміру її земельної ділянки та у якій площі. Вважає посилання позивача на висновки, викладені у постанові ВС у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2018 року у справі № 263/11779/16-ц такими, що не заслуговують на увагу, адже Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, в якій підтримав висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц, в якій зазначено, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради у затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного землекористувача. Тобто при добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акта погодження не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність. На підставі наведеного, просить відмовити позивачу у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 06 травня 2020 року підготовче судове засідання було закрито, справа призначена до розгляду.

Позивач до суду не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, за участю її представника.

Представник позивача - адвокат Кравченко Т.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Представник позивача - адвокат Наливай О.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. До судових дебатів не прибула, надала заяву про завершення розгляду справи без її участі та виклала свою позицію письмово. Так, зазначила, що мати позивача ОСОБА_4 , не будучи власником будинку та земельної ділянки, у зв`язку з необізнаністю та введенням її відповідачем в оману, підписала акт узгодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 . Після цього відповідачем була самовільно знесена огорожа між земельними ділянками. З жовтня 2016 року позивач та її мати ОСОБА_4 неодноразово звертались до Маріупольської міської ради з приводу невідповідності меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , адже межа земельної ділянки заходить на межу земельної ділянки № НОМЕР_1 , яка належить позивачу. Однак Маріупольська міська рада проігнорувала ці звернення та прийняла незаконне рішення від 23 грудня 2016 року № 7/14-1123, на підставі якого ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Порушення меж земельної ділянки позивача підтверджується технічною документацією ТОВ «ПЄФ «Землі Приазов`я», з якої чітко вбачається, що відповідачем було встановлено паркан на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1 .

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Тітова О.Ф. проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на підстави, наведені нею у відзиві на позов.

Представник відповідача - Маріупольської міської ради жодного разу до суду не прибув, будь-яких заяв (клопотань) не надіслав.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що її донька з 24 березня 1999 року є власником будинку по АДРЕСА_1 . Оскільки на момент дарування будинку, її донька була неповнолітня, то разом з донькою в будинку постійно проживала і вона. Саме вона доглядала будинок та подвір`я, та вважала себе законним користувачем. На теперішній час в проживає в будинку та користується земельною ділянкою також вона. Пояснила, що коли в 1999 році її доньці подарували будинок, то земельна ділянка була з чотирма парканами. Три вона замінила, а четвертий повинен був замінити відповідач. Одного разу відповідач підходив до неї та просив підписати акт узгодження меж земельної ділянки, при цьому на той час ще стояв старий паркан. Вона підписала якийсь документ. Право власності в неї ніхто не питав, та вона і не казала, що вона не є власником. Через деякий час відповідач повідомив, що мінятиме паркан і вона погодилась. Згодом вона побачила, що на їх земельній ділянці стоять опори. Вона висловила свою незгоду, але відповідач не відреагував. Оскільки в добровільному порядку відповідач не бажав прибрати свій паркан, вона власноруч змушена була його прибирати, оскільки на її думку він зайняв 10 сантиметрів її земельної ділянки. Потім вона зверталась до органів влади з питання порушення відповідачем меж земельної ділянки. Працівники земельних ресурсів змусили відповідача забрати стовпи та відновити паркан, але цього не відбулось. Також після того як вони прибрали незаконні на її думку стовпи паркану, вона намагалася самостійно встановити огорожу, на тій відстані яку саме вона вважає законною, на що не погодився відповідач. На сьогоднішній час паркан встановлено частково.

Заслухавши представників позивача та представника відповідача, свідка, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх у своїй сукупності з нормами діючого законодавства, суд приходить до наступного.

За приписами ст.152 Земельного Кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

Згідно договорів дарування від 24 березня 1999 року, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18066805 від 12 березня 2008 року, виданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації ОСОБА_1 є власником будинку та земельної ділянки АДРЕСА_1 . (а.с.10-11, 12)

Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку, від 23 грудня 2008 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,0573 га. ( а.с.13)

ОСОБА_1 одружилася 8 серпня 2009 року з ОСОБА_7 , про що Маріупольським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області 8 серпня 2009 року було зроблено відповідний актовий запис № 346. Після одруження подружжю було надано прізвище ОСОБА_1 ( а.с.9)

Згідно паспорту НОМЕР_2 , ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1

Таким чином на момент набуття права власності на будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 , позивачка була неповнолітньою особою.

Згідно технічної документації по винесенню та закріпленню на місцевості меж земельної ділянки громадянки ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 було проведено винесення та закріплення на місцевості межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 . З півночі межі було встановлено по існуючій огорожі, умовній лінії, існуючій огорожі. Згідно плану кроків кутів повороту меж землекористування, було встановлено виступ забору в трьох місцях на 0,03метри та на 0,10 метрів.

При цьому суд звертає увагу, що замовником була ОСОБА_1 , яка на той час вже була ОСОБА_1 . В акті зазначено, що його складено в присутності представників суміжних користувачів, підписів яких в акті не має, підтверджень їх наявності під час проведення обмірів суду надано не було. ( а.с.14-19)

Також в матеріалах справи міститься багато звернень ОСОБА_1 ( яка на той час вже була ОСОБА_1 ) та ОСОБА_4 (матері позивача), до різних інстанцій з приводу порушення меж її земельної ділянки. Згідно чисельних відповідей, порушень меж земельної ділянки під час прийняття рішення Маріупольської міської ради від 23 грудня 2016 року, та видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку не встановлено. ( а.с. 20-33)

Відповідач ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва на спадщину за заповітом від 03 грудня 1991 року, реєстрований в реєстрі за № 4537 набув право власності на 2/3 частки будинку АДРЕСА_2 .

Також, на підставі договору дарування долі будинку від 16 жовтня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2756, ОСОБА_2 набув право власності ще на 1/3 частку будинку АДРЕСА_2 на час набуття ОСОБА_2 права власності, було розташовано на землях Маріупольської міської ради.

Позивачка просить суд скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку посилаючись на порушення порядку отримання земельної ділянки у власність.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 cт. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або ОМС, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 ЗК України.

Рішення органів виконавчої влади та ОМС щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

08 липня 2016 року відповідач ОСОБА_2 звернувся з заявою до ФОП ОСОБА_9 про виконання робіт щодо виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 .

Механізм встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначається Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знакам, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376 (далі - Інструкція №376).

Межа земельної ділянки - сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки (абз. 5 пункту 1.3 Інструкції № 376).

Межовий знак - спеціальний знак встановленого зразка, яким закріплюється місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункту 1.3 Інструкції № 376).

Відповідно до абз. 4 пункту 3.8. Інструкції № 376, межові знаки не встановлюються у тому числі на бажання власника (користувача) - у разі якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо).

Як пояснює в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , встановлення меж земельної ділянки відбувалося по існуючим загорожам, які існвали на межі вже тривалий час.

Отже, при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 , межі земельної ділянки встановлювались в межах фактично використаної земельної ділянки яка належить до домоволодіння по АДРЕСА_2 , з урахування вже встановлених меж земельної ділянки АДРЕСА_1 .

Після виготовлення технічної документації та затвердження її у встановлю законом порядку ОСОБА_2 звернувся до Маріупольської міської ради з заявою про передачу його земельної ділянки у власність.

За результатами розгляду його заяви, Маріупольською міською радою було прийнято рішення від 23 грудня 2016 року № 7/14-1123, яким було вирішено передати у валасність ОСОБА_2 земельну ділянку АДРЕСА_2 площею 0.0574 га .

Після чого, ОСОБА_2 здійснив реєстрацію свого право на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивачем використовується земельна ділянка АДРЕСА_1 , площею: 0,0573 га, кадастровий номер :01:013:0383 на підставі державного акту про право власності від 23 грудня 2008 року № 01.08.162.03925

Таким чином при приватизації ОСОБА_2 належної йому земельної ділянки землевпорядною організацією, що здійснювала розроблення технічної документації вже було враховано той факт, що у суміжного користувача, яким є позивач ОСОБА_1 , наявне право власності на земельну ділянку (його документ відображуються в усіх державних реєстрах, базах даних органів держгеокадастру), та при виїзді було встановлено та відображена у документації наявна між користувачами огорожа (паркан).

Відповідно до ст. 81 ППК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог було надано технічну документацію по винесенню та закріпленню на місцевості меж земельної ділянки громадянки ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , за якою було встановлено відступлення в бік позивача меж огорожі від меж визначених в свідоцтві про право власності ОСОБА_1 . Тоб то було встановлено некоректне розташування опор огорожі.

Доказів того, що відповідач ОСОБА_2 порушив право власності позивача ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку АДРЕСА_2 , а також доказів того, що земельна ділянка АДРЕСА_2 , розташована в межах земельної ділянки АДРЕСА_1 , суду надано не було.

Таким чином суд вважає, що позивачем не надано суду доказів порушення її прав як спільного землекорстувача під час приватизиції земельної ділянки відповідчем ОСОБА_2 .

Щодо доводів позивачки ОСОБА_1 з приводу підписання акту узгодження її матерію (як неналежною особою), суд розглядаючи зазначене питання прийшов до наступного.

Як було встановлено в судовому засіданні ОСОБА_10 (мати позивача) проживає в будинку АДРЕСА_1 з 1999 року, тобто з моменту дарування будинку та земельної ділянки її неповнолітній доньці ОСОБА_1 . Тоб то відповідач ОСОБА_2 , який набув право власності пізніше міг сприймати ОСОБА_4 як власника домоволодіння, оскільки саме вона постійно проживала в будику, розпоряджалася земельною ділянкою, та позіціонірувала себе як постійного користувача будинку.

Також суд звертає увагу, що свідку ОСОБА_4 , ( за її поясненнями) відповідачем ОСОБА_2 було оголошено про наміри щодо приватизації земельної ділянки, та про необхідність підпису документів саме власником домоволодіння, на що вона не повідомила про той факт що земельна ділянка не належить їй, а діюче законодавство не зобов`язує при узгодженні меж земельної ділянки отримувати достовірні відомості щодо власників суміжних земельних ділянок.

Також з цього приводу хотілось би звернути увагу на те, що саме мати позивача - ОСОБА_4 , неодноразова зверталася за захистом нібито її порушених прав до різних органів та установ про що свідчать додані до матеріалів позовної заяви копії відповідей на звернення саме ОСОБА_4 .

Стаття 198 ЗК України вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами».

Із зазначеного не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає саме у факті того, що суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт.

Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Тобто, при добросовісному виконанні набувачем земельної ділянки обов`язків щодо узгодження меж з користувачами ( а ОСОБА_4 , є саме користувачем) чи власниками суміжних земельних ділянок, у разі, якщо користувач чи власник суміжної земельної ділянки безпідставно ухилився від погодження меж та не підписав акт, сама відсутність такого акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення про затвердження проекту землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 року у справі за № 350/67/15-ц, у котрому суд підтримав висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду викладені в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц, у якій суд зазначив, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, тому підстав для стягнення судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом в сумі 2215,82 гривень з відповідача не має.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 13, 18, 76, 81, 141, 247, 263, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення Маріупольської міської ради від 23 грудня 2016 року, та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення було складено 26 лютого 2021 року.

Суддя ______________________ Шиян В.В.