справа № 755/2984/21 головуючий у суді І інстанції Хромова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом та просили стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів кошти у розмірі 77 593 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1997 році позивачами, їхнім братом ОСОБА_3 та матір`ю ОСОБА_4 в рівних частках була приватизована квартира за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок чого кожен з них набув права власності на ј частину вказаного житла. Їхній батько ОСОБА_3 участі у приватизації не приймав, ніколи її не оскаржував. 08 лютого 2005 року ОСОБА_4 була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_2 , з метою подальшого переоформлення права власності на придбане житло на ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Квартира придбана в іпотеку за 154 456 грн., з яких 59 050 грн. сплачено власними коштами (заробітна плата, благодійні внески меценатів на творчий розвиток, концертна діяльність, кошти, отримані за спадщину), а на погашення 95 409 грн. взято іпотечний кредит в ПАТ «Укрсиббанк» на суму 18 000 доларів США, з метою забезпечення виконання якого того ж дня було укладено договір іпотеки та договір поруки. 11 серпня 2006 року позивачами, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продано квартиру АДРЕСА_3 за 111 760 грн., що еквівалентно 22 130 доларів США, тобто, частка кожного з чотирьох співвласників склала по 5 532 доларів США кожному. Відразу після отримання коштів за продаж квартири, того ж дня 12 500 доларів США перераховано на повне погашення заборгованості за іпотечним кредитом. Крім того, 28 вересня 2006 року подружжя ОСОБА_5 придбало за 30 000 грн., що еквівалентно 6 000 доларів США, гаражний бокс № НОМЕР_1 , а 14 листопада 2006 року - за 4 500 доларів США подружжя придбало ще один гаражний бокс № НОМЕР_2 у ГСК «Дніпро». Право власності на обидва гаражні бокси оформлені на ОСОБА_3 , оскільки обов`язковою умовою вступу до гаражного кооперативу була наявність автомобіля. Таким чином, всі виручені кошти від продажу квартири у місті Кривий Ріг Дніпропетровської області були витрачені на придбання нерухомості у місті Київ - квартири АДРЕСА_4 та двох гаражних боксів, на загальну суму 23 000 доларів США. Натомість, в подальшому ОСОБА_4 повинна була переоформити придбану квартиру на позивачів, для чого необхідна згода ОСОБА_3 , однак, останній такої згоди не дав. Внаслідок цього позивачі та їхній брат ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання за ними права власності на частки квартири АДРЕСА_4 . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частки квартири

АДРЕСА_4 відмовлено. Крім того, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року за ОСОБА_3 визнано за собою право власності на Ѕ частину придбаної у шлюбі спірної квартири. Оскільки рішенням суду встановлено, що квартира придбана ОСОБА_4 у шлюбі з ОСОБА_3 , право власності на неї належить лише подружжю. На думку позивачів, вони мають право на компенсацію коштів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , вкладених у придбання квартири у місті Київ, оскільки кредит, який було взято на її придбання, повністю погашено за кошти, виручені від продажу квартири у місті Кривий Ріг, де позивачі були співвласниками та могли б отримати кошти в розмірі 11 065 доларів США, що в еквіваленті становить 310 373 грн., тобто, по 155 186 грн. з кожного з співвласників. Між позивачами та ОСОБА_4 досягнуто домовленості щодо відшкодування нею частки, яку вона повинна сплатити ОСОБА_5 позивачам в рахунок компенсації за вкладені ними кошти у придбання спірної квартири. Однак, подібних домовленостей між позивачами та відповідачем не вдалося досягнути.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачі посилаються на аналогічні обставини, викладені у позовній заяві, та зазначають, що суд першої інстанції невірно встановив фактичні обставини, не дослідив надані позивачами докази та незаконно послався на неіснуючі, надумані причини, щоб відмовити у задоволенні позову. Чотири співвласники у судовому засіданні заявили, що вважають свої частки в приватизованій квартирі рівними. Судовим рішенням у справі № 755/31355/14-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що спірне житло купувалося ОСОБА_4 за кредитні кошти, отримані нею за кредитним договором, у розмірі 18 000 доларів США. Вказані обставини є преюдиційними та не потребують доказування. В оскаржуваному рішенні невірно зазначено суми коштів. Договір іпотеки є продовженням кредитного договору, договори є взаємопов`язаними між собою. У договорі іпотеки чітко прописано, що за умовами кредитного договору кредит є цільовим та його можна використати лише на погашення іпотечного боргу за придбану квартиру і забороняється витрачати на інші цілі. Оскільки виконання подружжям умов кредитного договору мало місце за рахунок грошових коштів, які належали позивачам, і це відбулося без укладення відповідного правочину, такі відносини регулюються ст. 1212 ЦК України. Іпотечний борг необхідно було сплатити Суботіним до 2020 року. Борг було сплачено достроково, а саме 11 серпня 2006 року в день продажу приватизованої у місті Кривий Ріг квартири, грошима, які були отримані за її відчуження. При відчуженні приватизованої квартири у місті Кривий Ріг тільки обидва позивачі були відсутні, тому їх гроші отримало та використало подружжя ОСОБА_5 . У преюдиційному рішенні встановлено, що погашення кредиту було здійснено за рахунок коштів, отриманих, у тому числі, за рахунок реалізованої позивачами та відповідачем належної їм на праві власності квартири. Предметом даного спору не є визнання права власності. Позивачі просять повернути їм кошти, за рахунок яких було погашено кредитний іпотечний борг подружжя за кредитним договором та договором іпотеки, який утворився при купівлі квартири в місті Київ, борг, який подружжя ОСОБА_5 мало сплатити до 2020 року в рівних частках. Позов заявлено лише до відповідача, який відмовляється повернути позивачам половину їх незаконно привласнених коштів. Відповідачем визнано, що погашення кредиту мало місце за рахунок коштів, які були отримані за відчуження криворізької квартири, а відповідно належали позивачам, що підтверджується технічним записом судового засідання. Квартира у місті Кривий Ріг відповідачу не належала, а була приватизована позивачами. Відповідач став власником квартири у місті Київ, використавши для цього кошти позивачів без їх дозволу, без укладення з ними відповідного правочину, скориставшись відсутністю позивачів в місті Кривий Ріг в день відчуження їх квартири. Позивачі жодним чином не могли фізично отримати свої кошти за продану належну їм квартиру, оскільки з рук покупця квартири ці кошти одразу, безпосередньо, потрапили в «Укрсиббанк». Вказана обставина підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. У подружжя ОСОБА_5 не було такої великої необхідної суми наявних коштів, щоб погасити іпотечний кредит, а тому вони скористалися грошима позивачів. За постановою Верховного Суду 03 жовтня 2018 року відповідач став власником Ѕ частки квартири АДРЕСА_4 тільки на підставі того, що був на момент купівлі квартири чоловіком ОСОБА_4 , а позивачі, коштами яких було погашено іпотечний кредит відповідача, залишилися ні з чим. Між позивачами, третьою особою та відповідачем не було укладено жодних договорів на користування коштами позивачів, отриманих від продажу їх часток в праві власності на квартиру, розташовану у місті Кривий Ріг на підставі договору купівлі-продажу від 11 серпня 2006 року. Отже, отримання коштів було здійснено без достатньої правової підстави - ст. 1212 ЦК України. Позивачам було відмовлено у задоволенні позову за обставин, які були визнані відповідачем в поясненнях та не потребують доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 липня 1997 року квартира АДРЕСА_3 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та членам її родини ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с.7, зворотня сторона).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб та свідоцтвом про зміну імені ОСОБА_7 змінила прізвище та ім`я на ОСОБА_2 (а.с.6, зворотня сторона, а.с.7).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08 лютого 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С., зареєстрованим в реєстрі за № 736, квартира АДРЕСА_4 придбана у шлюбі на ім`я ОСОБА_4 . На вказану квартиру на ім`я ОСОБА_4 Київським міським Бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення від 10 лютого 2005 року № 002862. У договорі купівлі-продажу квартири зазначено, що покупець ОСОБА_4 купує квартиру за нотаріально посвідченою згодою чоловіка ОСОБА_3 . Вартість спірної квартири становить 154 456 грн. 57 коп. (а.с.8).

08 лютого 2005 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_4 отримала кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в розмірі

18 000 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на дату отримання кредиту складає 95 409 грн. У даному кредитному договорі відсутні відомості про цілі отримання вказаної суми кредиту (а.с.10).

У рахунок забезпечення виконання кредитних зобов`язань за договором від 08 лютого 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 31-3VV/02-2005И (а.с.12, зворотня сторона).

08 лютого 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № 31-3VV/02-2005И, за умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_4 . Предмет іпотеки є власністю іпотекодержателя на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В.С. 08 лютого 2005 року за реєстровим № 736 (а.с.15).

Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 11 серпня 2006 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , продали квартиру АДРЕСА_3 . Вартість квартири за згодою сторін становить 111 760 грн. (а.с.17, зворотня сторона).

Відповідно до довідки АКІБ «УкрСиббанк» від 14 серпня 2006 року ОСОБА_4 достроково виконала всі зобов`язання за кредитним договором від 08 лютого 2005 року № 31-3VV/02-2005И, договір іпотеки від 08 лютого 2005 року № 31-3VV/02-2005И вважається таким, що втратив свою дію (а.с.20).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року у справі № 755/31355/14-ц у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частки квартири

АДРЕСА_4 , відмовлено.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року встановлено, що спірне житло купувалося за кредитні кошти, отримані відповідачем ОСОБА_4 за кредитним договором від 08 лютого 2005 року укладеним з ПАТ «УкрСиббанк» у розмірі 18 000 доларів США, що на день укладення кредитного договору в еквіваленті до національної валюти складало 95 409 грн., а також за рахунок наявних коштів розміщених відповідно до укладеного відповідачем з ПАТ АКБ «Аркада» договору від 22 жовтня 2003 року № 2597 про депозитний вклад «Житловий», за яким кошти достроково були зняті 21 жовтня 2004 року в сумі 43 107 грн. 41 коп. (а.с.21).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 за ОСОБА_3 , та 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 за ОСОБА_4 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю відмовлено (а.с.25, зворотня сторона - 34).

Рішення суду набрало законної сили 11 квітня 2018 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 частина належить ОСОБА_3 (а.с.35).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому порядку не спростовано факту належності спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Факт належності коштів, витрачених на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також не встановлено. Зважаючи на те, що в судовому порядку визнано право власності ОСОБА_3 на належну йому частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , між сторонами не існувало жодних домовленостей щодо права володіння, розпорядження та користування спірним майном, суд не знайшов жодних законних підстав для стягнення на користь позивачів, які не є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 , грошових коштів у заявленому розмірі.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

У статті 15 ЦК України зазначено про право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з вимогами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказують на те, що відповідач ОСОБА_3 не повернув їм частину коштів, сплачених на виконання кредитних зобов`язань подружжя ОСОБА_5 , які належали позивачам від реалізації квартири у місті Кривий Ріг.

З матеріалів справи вбачається, що 11 серпня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка діяла від себе та по довіреності від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , відчужили квартиру АДРЕСА_3 .

Заявляючи вимоги до ОСОБА_3 , позивачі не надали доказів того, що між ними та відповідачем виникли будь-які договірні зобов`язання.

Судом встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири у місті Кривий Ріг в інтересах позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_6 діяла ОСОБА_4 на підставі довіреності, що була видана позивачами. У договорі купівлі-продажу зазначено, що продавці, зокрема, ОСОБА_4 , отримали гроші від покупця повністю до підписання договору. Вартість квартири за згодою сторін становить 111 760 грн.

Отже, кошти від продажу квартири були отримані ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах позивачів на підставі довіреності.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач визнав ту обставину, що кошти від реалізації нерухомого майна у місті Кривий Ріг у розмірі 11 065 доларів США було перераховано на погашення кредитних зобов`язань ОСОБА_4 .

У той же час, відповідно до вимог ст. 1000, 1003, 1004, 1006 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Повірений зобов`язаний, у тому числі, повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Використання ОСОБА_4 на власний розсуд (погашення заборгованості за кредитним договором) коштів, які вона отримала та мала повернути позивачам після відчуження належних їм часток у квартирі у місті Кривий Ріг, не створює для відповідача ОСОБА_3 обов`язку повертати позивачам кошти, які ним не отримувались.

Відтак, у разі якщо позивачі вважають, що неповерненням коштів, отриманих від продажу належних їм часток у квартирі, порушені їхні майнові права, вони не позбавлені права на звернення з вимогами до повіреного, який повинен був після виконання доручення повернути їм кошти, одержані у зв`язку з його виконанням.

Придбання ОСОБА_4 квартири за адресою АДРЕСА_2 за кошти, одержані в кредит, який, як зазначають позивачі, був погашений за їх рахунок, не свідчить про те, що у відповідача виникли перед позивачами зобов`язання повернути частину коштів позивачам.

В апеляційній скарзі позивачі вказують на те, що отримання коштів було здійснено без достатньої правової підстави - ст. 1212 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

В той же час, зі змісту позовної заяви вбачається, що з зазначеної підстави позов до відповідача не заявлявся. Крім того, як зазначалося вище, кошти від продажу квартири були отримані ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності, а не відповідачем ОСОБА_3 , та використані нею на власний розсуд не в інтересах довірителів, тобто, позивачів.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та доводами апеляційної скарги не спростовані, судом правильно застосовано норми матеріального права, а, відтак, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Під час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_3 подав клопотання про приєднання до матеріалів справи документів.

Відповідно до ч. 2, 3, 8 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що у суді першої інстанції відповідач брав участь під час розгляду справи та мав можливість скористатися правом надати суду першої інстанції всі необхідні доказами, які на його думку, мають значення для справи та спростовують доводи позивачів, однак, таким правом не скористався. За таких обставин, відсутні підстави для приєднання до матеріалів справи наданих ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції доказів.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.