ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
справа № 638/5333/19
провадження № 22-ц/818/5858/21
Судді колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Харківського апеляційного суду Яцини В.Б.
24 грудня 2021 року м. Харків.
У справі № 638/5333/19 (провадження № 22-ц/818/5858/21) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року постановлене суддею Шишкіним О.В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товаристава з обмеженою відповідальністю «Газенергопроект» про стягнення заборгованості за договором позики.
Постановою Харківського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі головуючого : Хорошевського О.М., суддів колегії: Котелевець А.В., Яцина В.Б., за участі секретаря судового засідання Жмай Ю.С.,
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газенергопроект» було задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газенергопроект» () на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 ) суму боргу за договорами позики №2 (поворотної фінансової допомоги) від 25.01.2016 та №26-02/1- 2016 від 26.02.2021 в розмірі 900000 дев`ятсот сімдесят тисяч гривень) 00 коп.

Не можу погодитися з таким судовим рішенням більшості судової колегії і тому відповідно до ч. 3 ст. 35 ЦПК України висловлюю свою окрему думку.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газенергопроект» на його користь суму боргу в розмірі 970000,00 грн. Вирішити питання щодо судових витрат.

Позовна заява мотивована тим, що 25.01.2016 між ним та ТОВ «Газенергопроект» було укладено договір позики №2 (поворотної фінансової допомоги).

25.01.2016 року ОСОБА_1 була внесена на банківський рахунок ТОВ «Газенергопроект» сума позики у розмірі 700 000, 00 (сімсот тисяч) гривень.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання виконав у повному обсязі перерахувавши грошові кошти, що підтверджується відповідною квитанцією.

Відповідно до п. 3.1, 3.2. договору №2 строк позики становить три календарних роки з моменту надходження суми позики на банківський рахунок відповідача; позика повертається позикодавцю на його банківський рахунок у строк, вказаний в п 3.1 договору.

26.02.2016 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики №26-02/1- 2016 (поворотної фінансової допомоги) (далі - договір №26-02/1-2016). Позивач перерахував на банківський рахунок відповідача суму позики у розмірі 270 000, 00 (двісті сімдесят тисяч) гривень, що підтверджується квитанцією №2867 2 від 26.02.2016, чим виконав умови договору.

Відповідно до п. 3.1, 3.2. договору № 26-02/1-2016 строк позики становить три календарних роки з моменту надходження суми позики на банківський рахунок відповідача; позика повертається позикодавцю на його банківський рахунок у строк, вказаний в п 3.1 договору.

Згідно з умовами зазначених договорів, ТОВ «Газенергопроект» повинен був повернути позичені кошти на банківський рахунок позикодавця до 25.01.2019 договір № 2 та до 26.02.2019 договір № 26-02/1-2016, проте не виконав своїх зобов`язань

Проте, Відповідач не виконав умови договорів та не повернув позичені кошти на банківський рахунок позивача у визначені строки.

З метою досудового врегулювання спору, на адресу відповідача була надіслана вимога від 25.01.2019 та вимога від 26.02.2019 року з проханням, у добровільному порядку виконати умови договору позики та повернути борг.

Дані вимоги були отримані Відповідачем, однак жодних дій боржником виконано не було.

З урахуванням зазначеного, Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь кошти в сумі 970 000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, постановлене з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, неповним з`ясуванням дійсних обставин справи, судом не було досліджено положення договору укладеного між сторонами, в якому чітко зазначено про повернення позичених коштів. Судом проігноровано доводи позивача про неможливість надання оригіналів договорів оскільки вони перебувають у сейфі відповідача, який їх не повернув. Судом не досліджено та не встановлено від якої фінансової операції ТОВ отримало грошові кошти у сумі 700000,00 та 270000,00 грн. також не взято до уваги висновки Верховного Суду у тотожній справі №264/5566/17.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Товариства з обмеженою відповідальність «Газенергопроект» Куракіна В.В. просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що ТОВ «Газенергопроект» має перед ОСОБА_1 грошові зобов`язання за договорами позики №2 (поворотної фінансової допомоги) від 25.01.2016 та №26-02/1- 2016 від 26.02.2021 на загальну суму 970000 грн. Суду не було надано доказів на підтвердження обставин того, що договори позики №2 (поворотної фінансової допомоги) від 25.01.2016 та №26-02/1- 2016 від 26.02.2021 між сторонами укладалися і були підписані позивачем. Отже, відсутні підстави вважати, що між у відповідача наявні будь-які договірні та фінансові зобов`язання перед позивачем, а беручи до уваги підтверджену під час судового розгляду обставину, що за заявами на переказ готівки № 2867_2 від 25.01.2016р. та № 2867 2 від 26.02.2016р. являється юридична особа ТОВ «Газенергопроект» ( дійшов висновку, що в даному випадку платником за вказаними переказами готівки був ТОВ «Газенергопроект» через заступника директора з фінансових питань Ткаченко О.А.

Судова колегія не погодилась з такими висновками суду з огляду на наступне.

1.Відповідач не спростував доводи позивача, про те, що спірні грошові кошти є поворотною фінансовою допомогою, які він надав відповідно до наданих позивачем до справи договорів позики № 2 від 25 січня 2916 року та № 26-02/1-2016 від 29 лютого 2016 року та банківських квитанцій № 2867_2 від 25 січня 2016 року на суму 700000 грн та № 2967_2 від 26 лютого 2016 року на суму 270000 грн.

2.Відповідач не довів той факт, що перераховані згідно згаданих квитанцій кошти є коштами підприємства, які були ним отримані в результаті здійснення господарської діяльності, були належним чином оприбутковані в касі підприємства та в податковому і бухгалтерському обліку.

3.Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що відповідач частково повернув позивачу отриману поворотну фінансову допомогу за перший квартал 2016 року 20 000 грн., за другий квартал 2016 року 25000 грн. та третій квартал 25000 грн., що підтверджує факт визнання та виконання Відповідачем свого зобов`язання по поверненню боргу за договором про поворотну фінансову допомогу.

4.Суд першої інстанції помилково не взяв до уваги правові висновки щодо застосування відповідних норм матеріального права, які були висловлені стосовно договору позики у постанові КЦС ВС від 28.09.2019 року у справі № 140/125/17 про те, що існування між сторонами спірних правовідносин можуть підтверджуватися квитанцією, відповідно до якої позивач надала позику, що не суперечить вимогам закону.

При цьому суд апеляційної інстанції вважав встановленим, що незважаючи на відсутність в матеріалах справи оригіналу договору поворотної фінансової допомоги (позики), існування між сторонами цих правовідносин підтверджуються квитанцією, відповідно до якої позивач надав позику в розмірі 700000,00 грн та 270000,00, що не суперечить вимогам закону.

Так, колегія суддів зазначила, що згідно квитанцій №2867_2 від 25.01.16 та №2867-2 від 26.02.2016 року підставою для здійснення банківської операції були внесення безвідсоткової поворотної фінансової допомоги за договорами №2 від 25.01.2016 року та №26-02/1-2016 від 26.02.2016 року. Грошові кошти отримано від ОСОБА_1 і зараховані на рахунок ТОВ «Газенергопроект».

Будь-яких доказів того, що 25.01.2016 та 26.02.2016 року ОСОБА_1 було здійснено внесення грошових коштів, які належать відповідачу суду не надано.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції не змогла пояснити надходження цих грошових коштів та підстави надання їх позивачу.

У справі відсутні відомості про те, що договори №2 від 25.01.2016 року та №26-02/1-2016 від 26.02.2016 року укладались не з ОСОБА_1 ,а з іншою особою.

Визнаючи розмір сум, що підлягають стягненню на користь позивача судова колегія виходила із наступного.

Відомості викладені у інформації Харківського відділення №8 «Бізнес-Цент» АТ «Ідеа Банк» про те, що платником за заявами на переказ готівки №2 від 25.01.2016 року та №26-02/1-2016 від 26.02.2016 року є юридична особа ТОВ «Газенергопроект» не можуть вважатися достовірними.

Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (Звіт за Формою ДФ) ТОВ «Газенергопрект» за наведений період, за перший, другий та третій квартал 2016 року містить дані щодо нарахування на користь Позивача ) у розділі 1 за ознакою Доходу 153 - призначенням - поворотної фінансової допомоги, наданої платником податку іншим особам, яка повертається йому (підпункт 165.1.31 пункту 165.1 статті 165 розділу IV Кодексу), а саме :

- за перший квартал 2016 року 20 000 грн.;

- за другий квартал 2016 року 25 000 грн. ;

- за третій квартал 25 000 грн.

Вказана обставина підтверджує факт визнання та виконання Відповідачем свого зобов`язання по поверненню боргу за договором про поворотну фінансову допомогу.

Враховуючи повернуту ТОВ «Газенергопрект» на користь Позивача суму грошових коштів поворотної фінансової допомоги, яка складає 70 000 грн. (20 000 + 25 000 грн. + 25 000 грн.), сума заборгованості складає 970 000 грн. (загальний розмір поворотної фінансової допомоги) 70 000 грн. (повернуті грошові кошти) = 900 000 грн.

Не можу погодитись з такими висновками більшості колегії суддів, оскільки вони на мій погляд не повністю узгоджуються з нормами цивільного процесуального та матеріального права.

Так, відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення (пп. 14.1 статті 257 Податкового кодексу України).

Правовою основою для отримання позики або поворотної фінансової допомоги є договір позики. Відносини за договором позики регулюються статтями 1046 - 1053 ЦК України.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У справі, що переглядається, установлено, що договір поворотної фінансової допомоги (позики) не укладався в письмовій формі, а на підтвердження існування між сторонами цих правовідносин позивач надав до суду копії двох вищевказаних касових квитанцій від 25 січня 2016 року та від 26 лютого 2016 року, відповідно до яких позивач надав безвідсоткової поворотної фінансової допомоги згідно Договору № 26-02/1-2016 від 26.02.2016, відповідно на 700 000 грн. та 270 000 грн.

Згідно цих квитанцій від заступника директора з фінансових питань ТОВ «ГАЗЕНЕРГОПРОЕКТ» Ткаченка Олександра Анатолійовича, який мав право першого підпису фінансових документів товариства, на рахунок цього товариства в Ідея Банку (МФО 336310) були внесені грошові суми: 700000 грн. 25 січня 2016 року та 270 000 грн. 26 лютого 2016 року (а.с. 6).

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України на позивача покладається процесуальний обов`язок спростування того факту, що він згідно вказаних квитанцій діяв не як офіційна особа представник товариства, який вніс на рахунок товариства відповідні грошові кошти, а як позичальник, тобто приватна особа, яка є стороною вищевказаного договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Судом апеляційної інстанції на підставі податкових документів були встановлений факт нарахування відповідачем на користь Позивача доходів - поворотної фінансової допомоги, наданої платником податку іншим особам, яка повертається йому (підпункт 165.1.31 пункту 165.1 статті 165 розділу IV Податкового Кодексу), а саме :

- за перший квартал 2016 року 20 000 грн.;

- за другий квартал 2016 року 25 000 грн. ;

- за третій квартал 25 000 грн.

Однак, належних, допустимих та достатніх письмових доказів, ст.ст. 77-80 ЦПК України, як це вимагається за змістом наведеної норми ч. 1 ст. 218 ЦПК України, на підтвердження отримання цих коштів на підставі вказаного у квитанціях Договорів № 2 від 25.01.2016р та № 26-02/1-2016 від 26.02.2016, а також про укладення цих договорів у письмовій формі згідно вимог ст. 1047 ЦК України до суду не було надано.

При цьому позивач також не надав відповідних доказів на підтвердження доводів позиву про те, що відповідач неправомірно заволодів оригіналом згаданих договорів, які згідно вказаних норм ст. 1047 ЦК України мають укладені у письмовий формі. У суду відсутня інформація про те, що позивач з цього приводу звертався до керівництва товариства або до правоохоронних органів.

Надані на запит суду Ідея Банком письмові докази підтверджують той факт, що спірні грошові кошти були перераховані на поточний рахунок ТОВ «ГАЗЕНЕРГОПРОЕКТ» через директора з фінансових питань Ткаченка Олександровича (а.с. 112-114).

З огляду на вищевказане вважаю, що позивач не довів факт перерахування готівкових коштів на загальну суму 970000 грн. на банківський рахунок товариства від свого імені, а не від імені товариства, як зазначено у письмових документах, які позивачем не спростовані, а також того факту, що він є позичальником у тих договорах, які зазначені у вищевказаних квитанціях на перерахування цих коштів. Надані ним до справи договори позики (поворотної фінансової допомоги) сторонами не підписані (а.с. 4-5).

Згідно ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Позивач не спростував зміст вищевказаних письмових документів - квитанцій про перерахування вказаних коштів, згідно яких він діяв як повірений товариства, а не особисто від свого імені.

З огляду на те, що позивач не довів підстави свого позову покладати на відповідача процесуальний обов`язок спростування не доведених обставин про укладення договору позики не відповідають принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України та є надмірним процесуальним тягарем.

Оскільки у даній справі зміст квитанцій не свідчить про те, що грошові кошти, які були внесені на рахунок товариства у вигляді поворотної фінансової допомоги, були внесені позивачем як позичальником за цим договором, він у даному випадку діяв як представник товариства, тому у даній справі не підлягала до застосування згадана правова позиція, яка була висловлена КЦС ВС у постанові від 28.09.2019 року у справі № 140/125/17, як нерелевантна за обставинами справи.

З огляду на вищевказане, на мій погляд суду апеляційної інстанції необхідно було відмовити у задоволенні позову та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Суддя: В.Б. Яцина.