№ 336/3254/21
провадження № 2/336/2903/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/заочне/

08 грудня 2021 р. м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

за участю секретаря Павловцева В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням, вселення, -

В С Т А Н О В И В:

28.04.2021 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що ОСОБА_2 є його рідним дядьком. Житловий будинок АДРЕСА_1 є його з відповідачем спільним житлом, який дістався у спадок відповідачу та матері позивача після смерті діда у 2008 р.

На час смерті діда його спадкоємці проживали та були зареєстровані разом із спадкодавцем. Після смерті діда спадкова справа не заводилась, спадок спадкоємці не оформлювали, свідоцтво про право на спадщину не отримували, але відповідно до вимог діючого законодавства, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Позивач проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 2005 р., є інвалідом з дитинства, має другу групу інвалідності, перебуває на обліку в психоневрологічному диспансері.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 , він є її єдиним спадкоємцем.

Таким чином, він та відповідач є спадкоємцями, та кожному належить по Ѕ частині будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

За життя матері склався певний порядок користування будинком, де позивач та мати займали дві кімнати, інші дві кімнати були вільні, так як відповідач в будинку після смерті діда не проживав.

На час звернення до суду з позовом, позивач позбавлений можливості користуватися будинком, оскільки відповідач без його дозволу змінив замки на вхідній двері, до будинку не впускає, що позбавляє можливості користуватись нерухомістю.

ОСОБА_1 вимушений був всю осінь проживати в літній кухні, яка не опалюється, намагався самотужки вселитись до будинку, але відповідач чинить опір, залякує та чинить перешкоди у користуванні.

Посилаючись на ст.ст.16, 29, 319, 321, 405 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд усунути йому перешкоди в здійсненні права користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення до будинку; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні спірним будинком та зобов`язати передати позивачу ключі від зазначеного вище будинку.

Ухвалою від 14.05.2021 р. було відкрито провадження і призначено підготовче судове засідання на 05.08.2021 р.

05.08.2021 р. підготовче судове засідання відкладено на 06.09.2021 р. через зайнятість судді в іншому провадженні.

06.09.2021 р. закрито підготовче провадження та призначено судове засідання на 03.11.2021 р.

03.11.2021 р. розгляд справи відкладено на 08.12.2021 р. на підставі ч.4 ст.224 ЦПК України для повторного виклику відповідача.

Представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України.

Відповідач до суду повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подавав.

Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ч.4 ст..223 та ч.1 ст.280 ЦПК України.

В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представника позивача, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З наданих позивачем письмових доказів судом встановлено, що ОСОБА_1 з 2006 р. зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-7, 9), є інвалідом другої групи з дитинства (а.с.4).

У згаданому будинку також зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_2 (а.с.14).

Як вбачається з акту, складеного 25.03.2021 р. квартальним комітетом № 108 (а.с.3), ОСОБА_2 перешкоджає позивачу у доступу до житлового будинку.

З листа Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї та молоді Запорізької міської Ради від 13.04.2021 р. (а.с.11) судом встановлено, що спеціалістами відділу за місцем мешкання ОСОБА_1 під час виходу було встановлено, що за даною адресою розташований будинок, у якому проживає дядько позивача - ОСОБА_2 , та тимчасова споруда - у якій проживає ОСОБА_1 . У тимчасовій споруді не створено належних умов для проживання: відсутні меблі, немає газо-, електро- та водопостачання. Під час особистої бесіди ОСОБА_1 повідомив спеціалістам Центру, що його дядько вчиняє домашнє насильство (економічне), яке полягає у відсутності можливості користуватися та проживати в будинку. На обох дверях з різних сторін будинку висять замки, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не має змоги потрапити до будинку та змушений проживати в тимчасовій споруді. Щодо підтвердження фактів домашнього насилля з боку дядька, ніяких довідок не надав. ОСОБА_1 було направлено до КУ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» ЗОР на тимчасове проживання до вирішення питання щодо розподілу майна та заселення до будинку.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.22) відомості про власника житлового будинку АДРЕСА_1 в реєстрі відсутні.

Позивач зазначає, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 був його дідусь, який помер у 2008 р., після чого ОСОБА_1 мешкав в будинку разом з матір`ю, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення. Відповідно до наведених норм матеріального права, ЦК України, також передбачає захист порушеного права позивача у судовому порядку і визначає шлях поновлення цього права.

Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 156 ч.1 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч.2, 3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

З наданих позивачем доказів, судом встановлено, що позивач набув право користування приміщенням на законних підставах, зареєстрований та мешкав в будинку, що свідчить про обґрунтованість вимог про усунення йому перешкод у користуванні будинком.

Щодо вимог позивача про вселення його у спірний будинок, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року).

За положеннями ст.156 ЖК України, позивач має право проживати в будинку, як член сім`ї власника, зі згоди якого вселився до житлового приміщення, а тому вимоги ОСОБА_1 про його вселення підлягають задвоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом розглянуто справу в межах заявлених позивачем вимог, і на підставі поданих учасниками справи доказів, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, тому враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення до будинку, підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 280-284, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП не відомий) про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням, вселення - задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та надати ключі від зазначеного будинку.

Вселити ОСОБА_1 до будинку АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В.Дмитрюк