Номер провадження: 22-ц/813/1912/21
Номер справи місцевого суду: 522/7619/19
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, треті особи ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В:

06 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про зняття арешту з майна.

Позивач просить зняти арешт з нерухомого майна, 193/1000 частки кімнат під №№ 121 - 125 житлового блоку у секції гуртожитку, які знаходяться в АДРЕСА_1 , загальною площею 93,0 кв., який був накладений постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Слаблюк Ю.Ю. б/н від 09.07.2012р., в рамках виконавчого провадження ВП №31409475 по стягненню коштів в розмірі 500 327,80 грн. з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за виконавчим листом №2-6447/11 від 01.06.2011р. виданого Приморським районним судом м. Одеси.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.06.2012 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, відповідно до якого дарувальник безоплатно передав її у власність дарунок у вигляді нерухомого майна 193/1000 частки кімнат під №№ 121, 122, 123, 124, 125 житлового блоку у секції гуртожитку, які знаходяться в АДРЕСА_1 , загальною площею 93,0 кв.м.. Вказаний дарунок належав дарувальнику на праві приватної спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним виробничим житлово-побутовим підприємством корпорації «УКРБУД» 26.04.2012р. за №20-591, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 33333205 КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі: 801пр-190, номер запису 3420. В грудні місяці 2018 року, перебуваючи у нотаріуса з метою укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 дізналась, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є відомості про арешт нерухомого майна, а саме 193/1000 частки кімнат під №№ НОМЕР_1 житлового блоку у секції гуртожитку, які знаходяться в АДРЕСА_1 , власником яких зазначено ОСОБА_2 на підставі постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 09.07.2012р. за виконавчим провадження ВП №31409475 про накладення арешту на майно боржника. Звернувшись до начальника Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції із заявою про зняття арешту, її повідомили, що державний виконавець не має законних підстав скасувати постанову про накладення арешту на нерухоме майно та зняти арешт зі спірного майна.

На підставі зазначеного та посилаючись на безпідставність накладеного арешту на вказане нерухоме майно, яке належить їй на праві приватної власності, ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити в повному обсязі.

11 листопада 2019 року представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» Царюк М.З. подав до суду пояснення, в яких просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки боржник, будучи обізнаним про відкриття стосовно нього виконавчого провадження по стягненню боргу, передбачаючи для себе негативні наслідки у випадку виконання вказаного судового рішення, з метою ухилення від відповідальності, укладав правочин щодо відчуження майна, без наявних на те законних підстав.

12 листопада 2019 року до суду надійшла позовна заява ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору у справі за позовом ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, треті особи ОСОБА_2 , ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про зняття арешту з майна.

13 листопада 2019 року ухвалою суду відмовлено у прийнятті позову третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи Перший Приморський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, Третя Одеська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним та повернуто ТОВ «ОТП Факторинг Україна» позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи Перший Приморський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, Третя Одеська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції представник Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції та треті особи ОСОБА_2 , ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, третьої особи Сташевського О.Л. та представника ТОВ "ОТП Факторинг Україна".

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У частині першій статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до абзацу шостого частини третьої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV, який втратив чинність 05 січня 2017 року, (далі - Закону №606-XIV), у редакції на час накладення арешту на спірне майно, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (в редакції чинній на час звернення з позовом).

Судом першої інстанції встановлено, що 01 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, відповідно до якого дарувальник безоплатно передав позивачу у власність дарунок - нерухоме майно 193/1000 частки кімнат під №№ 121 - 125 житлового блоку у секції гуртожитку, які знаходяться в АДРЕСА_1 , загальною площею 93,0 кв.м. (а.с. 15-17).

Вказаний дарунок належав дарувальнику на праві приватної спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним виробничим житлово-побутовим підприємством корпорації «УКРБУД» 26.04.2012 за №20-591, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 33333205 КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі: 801пр-190, номер запису 3420.

Зазначений договір дарування 01 червня 2012 року був нотаріально засвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З.В.. На підставі чого, відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на час виникнення правовідносин), Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» були внесені відповідні відомості до державного реєстру правочинів щодо зміни власника нерухомого майна.

При цьому, під час вчинення правочину будь-які заборони відчужень, обмежень та застав вищевказаних часток кімнат житлового блоку у гуртожитку були відсутні, про що засвідчено нотаріусом в договорі дарування від 01.06.2012 року.

Так, позивач стала власником нерухомого майна, а саме 193/1000 частки кімнат під №№ 121 - 125 житлового блоку у секції гуртожитку, які знаходяться в АДРЕСА_1 , загальною площею 93,0 кв.м..

Реалізуючи свої права та маючи на меті продати нерухоме майно, отримане у подарунок, в грудні 2018 року позивач, перебуваючи у нотаріуса під час укладення договору купівлі-продажу дізналась, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є відомості про арешт нерухомого майно, а саме 193/1000 частки кімнат під №№ НОМЕР_1 житлового блоку у секції гуртожитку, які знаходяться в АДРЕСА_1 , власником яких зазначено ОСОБА_2 ..

Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, станом на дату формування 17.12.2018р., підставою обтяження вказано постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 09.07.2012р. за виконавчим провадженням ВП №31409475 про накладення арешту на майно боржника (а.с. 18).

Позивач звернулась до начальника Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з заявою про зняття арешту з нерухомого майна у зв`язку з тим, що на момент винесення постанови державного виконавця про накладення арешту на майно власником спірного нерухомого майна на той час вже була вона за договором дарування.

Відповідно до листа начальника Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Одеського міського управління юстиції Гусєва О.О. від 17 січня 2019 року за №1896, на виконанні Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в Одеській перебувало виконавче провадження №31409475 по виконанню виконавчого листа 2-6447/11 від 01.06.2011р., про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу у розмірі 500 327,80 гривень. Вимоги виконавчого документа боржником не виконанні. 24 грудня 2012 року виконавче провадження було завершено на підставі пункту 4 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (старої редакції). Враховуючи вищевикладене у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна (а.с. 17).

Однак, як слідує з матеріалів справи, на момент винесення державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції постанови від 09.07.2012р. про накладення арешту на нерухоме майно (193/1000 частки кімнат під №№ НОМЕР_1 житлового блоку у секції гуртожитку будинку АДРЕСА_1 ), вказане майно дійсно вже перебувало у власності позивача, а саме з 01 червня 2012 року, про що свідчить договір дарування.

В п. 1 договору дарування від 01 червня 2012 року «відсутність заборон відчуження вищезазначеної частки кімнат житлового блоку у секції гуртожитку підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №36309255 від 01.06.2012р.. Відсутність обмежень, обтяжень підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна за №36309475 від 01.06.2012р.. Відсутність застав підтверджується витягом з Державного реєстру іпотек за №36309379 від 01.06.2012р.».

Згідно зі статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно зі ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У частині 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Виконавчі дії, в тому числі і зняття арешту з майна боржника, проводяться виключно по відкритому виконавчому провадженню та на підставі п. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

У відповідності до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду.

Зважаючи на те, що виконавче провадження завершене, питання про зняття арешту з вищевказаного майна не вирішено державним виконавцем самостійно, продовження арешту майна перешкоджає позивачу у реалізації прав щодо такого майна.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з вищевикладеного, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не має змоги, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача на спірне майно, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, враховуючи, що на день постановлення рішення виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт та обтяження на майно ОСОБА_1 , закінчене та його матеріали знищенні, тому порушене право ОСОБА_1 підлягає судовому захисту у заявлений спосіб шляхом припинення дії відповідних обтяжень.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 24 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік