Справа № 433/1937/19
Провадження № 22-ц/810/822/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Стахової Н.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Нікіпєлова Катерина Євгенівна,

на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 04 вересня 2020 року ухвалене судом у складі судді Суського О.І. в приміщенні того ж суду,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказала, що 16 серпня 2018 року позивач та відповідач уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач - позичальник, прийняв у власність грошові кошти у сумі 100000 доларів США на строк до 16 лютого 2019 року, що підтверджується розпискою. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення боргу, але до цього часу відповідач борг не повернув.

У зв`язку з викладеним, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму основного боргу у розмірі 100000 доларів США, суму 3% річних 2021,92 доларів США, судові витрати у справі.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 04 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 102021,92 доларів США, яка складається з основної суми боргу - 100000 доларів США та 3% річних - 2021,92 доларів США, та судовий збір у розмірі 9605,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить суд скасувати рішення Троїцького районного суду Луганської області від 04 вересня 2020 року та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що справа не підсудна Троїцькому районному суду Луганської області, оскільки фактичним місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1 . Стягнувши суму боргу в доларах США, суд не зазначив в резолютивній частині рішення еквівалент даної суми в національній валюті гривні. Зміст розписки є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики. Крім того, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва знаходиться справа № 761/11360/20 за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , отже укладання договору позики без згоди другого з подружжя є підставою для визнання такого договору недійсним.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що заявлений позов підсудний Троїцькому районному суду Луганської області, оскільки місцем реєстрації відповідача є АДРЕСА_2 . Розпорядженням Вищого спеціалізованого суду «Про визначення територіальної підсудності справ» від 02.09.2014 року № 2710/38-14 передбачено, що справи підсудні Жовтневому районному суду м. Луганська вирішуються Троїцьким районним судом Луганської області. Стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України. Проживання відповідача однією сім`єю з третьою особою не припиняє його правовідносин за договором позики та не звільняє від виконання обов`язку за ним. Відповідачем не спростований факт укладення між сторонами договору позики та факт написання ним розписки.

Відповідно до п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення повістки під розписку є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, позивачка, яка в судове засідання не з`явилася, вважається належним чином і в установленому законом порядку повідомленою.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого було відмовлено з огляду на наступне.

22.12.2020, 14.01.2021, 21.01.2021 було задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи. Окрім того, відповідачу та його представнику було роз`яснено про право приймати участь у розгляді справи особисто чи через свого представника під час перебування у самоізоляції в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів із застосуванням сервісу «EASYCON».

Отже, враховуючи строки розгляду справи, а також неодноразове задоволення клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів 23.02.2021 відмовила у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, вважаючи, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами.

Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, про що свідчить його клопотання про залучення третьої особи до справи та відкладення розгляду справи, в якому останній зазначає, що розгляд справи призначений на 23.02.2021 о 12 год 30 хв.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 23.02.2021 у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Копаньов Олександр Володимирович, про залучення до участі у справі третьої особи ОСОБА_3 відмовлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи заявлені вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що згідно договору позики від 16 серпня 2018 року позивач надав відповідачу позику в розмірі 100000 доларів США, відповідач зобов`язувався повернути кошти в строк до 16 лютого 2019 року, однак не повернув. Згідно наданого позивачем розрахунку, сума боргу за весь час прострочення складає 100000 доларів США. Сума 3% річних за час прострочення виконання зобов`язання складає 2121,92 доларів США. Суд встановивши вказані обставини дійшов висновку про задоволення заявлених вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про задоволення заявлених вимог, оскільки він ґрунтується на вимогах закону та відповідає обставинам справи.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Згідно наданого позивачем розрахунку 3% річних за час прострочення складає 2021,92 доларів США, який відповідачем не спростований.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням трьох відсотків річних у розмірі 102021,92 доларів США.

Доводи скаржника про те, що справа не підсудна Троїцькому районному суду Луганської області не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та копії паспорта відповідача, зареєстрованим місцем його проживання є АДРЕСА_2 (а.с. 81).

Згідно з Розпорядженням Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року №27/0/38-14 розгляд справ, підсудних Жовтневому районному суду м. Луганська, здійснюється Троїцьким районним судом Луганської області.

Таким чином, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил підсудності, з тих підстав, що фактичним місцем проживання відповідача у справі є АДРЕСА_3 , оскільки частиною 2 ст. 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичних осіб пред`являються в суд за їх зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або за зареєстрованим у встановленому порядку місцем перебування.

Доводи скаржника про те, що справу потрібно розглядати за його фактичним місцем проживання, до уваги не приймаються, оскільки відповідач зареєстрований у місті Луганську, а в Києві лише перебуває на обліку у УПСЗН м. Києва як внутрішньо переміщена особа.

Жодних доказів про зняття його з реєстрації у м. Луганську скаржник не надав.

Що стосується доводів апеляційної скарги про стягнення боргу в іноземні валюті та не зазначення в резолютивній частині рішення еквіваленту даної суми в гривні, яка стягнута з відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18, Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі N 14-446цс18

Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суд першої інстанцій установив, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості з врахуванням 3% річних у валюті, визначеній договором.

Також є неприйнятними доводи скаржника про те, що позивач не довів укладення між сторонами договору позики, оскільки належним доказом отримання грошей у борг є боргова розписка, яка власноруч написана відповідачем, оригінал якої наданий в судовому засіданні представником позивача. В розписці сторони визначили істотну умову договору позики - грошові кошти, які відповідач зобов`язався повернути в строк до 16 січня 2019 року.

Посилання скаржника на те, що він проживає однією сім`єю зі ОСОБА_3 , також до уваги не беруться, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин не надано, і крім того, даний факт не звільняє боржника від обов`язку щодо повернення боргу.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без змін, то судові витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст.367,374,375,382,384,389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 04 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді