Справа № 409/2915/18
Провадження № 22-ц/810/637/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів Кострицького В.В., Луганської В.М.,

за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 липня 2019 року ухваленого судом у складі судді Третяк О.Г. в приміщенні того ж суду

у цивільній справі про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати належних сум,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство "Українська залізниця"в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за: червень 2016 у сумі 2713,58 грн., квітень 2017 у сумі 1537,44 грн., травень 3416,53 грн., червень 2017 3416,53 грн., липень 2017 1879,09 грн.; за час щорічної відпустки за період з 04.04.2017 по 18.04.2017 року 2325,75 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення 2697 грн.; оплату перших 5 днів лікарняного 1281, 20 грн.; майнову шкоду за не отриману допомогу по тимчасовій непрацездатності 7430,96 грн.; вихідну допомогу 5124 грн.;компенсацію втрати частини заробітної плати за:червень 2016 881,91 грн.квітень 2017 276,74 грн.травень 2017 563,73 грн.червень 2017 502,23 грн.липень 2017 270, 59 грн.; за час щорічної відпустки з 04.04.2017 по 18.04.2017 444,22 грн.;компенсацію втрати частини матеріальної допомоги на оздоровлення 515,13 грн.;компенсацію втрати частини оплати перших 5 днів тимчасової непрацездатності 230,62;компенсацію втрати частини вихідної допомоги 737,86 грн.,середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх належних позивачу сум з 18.07.2017 по день фактичного розрахунку, з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця"в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати належних сум задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з квітня по липень 2017 року в розмірі 12 645 грн.

Зобов`язано Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі.

Вирішено питання стосовно судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в частині не задоволених позовних вимог невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду в оскаржуваній частині та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач правом відзиву не скористався.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Предметом апеляційного перегляду є рішення суду в частині незадоволених позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення заробітної плати за червень 2016 у сумі 2713,58 грн., за час щорічної відпустки за період з 04.04.2017 по 18.04.2017 року 2325,75 грн., матеріальної допомоги на оздоровлення 2697 грн.; оплати перших 5 днів лікарняного 1281, 20 грн.; майнової шкоди за не отриману допомогу по тимчасовій непрацездатності 7430,96 грн.; вихідної допомоги 5124 грн.;компенсацію втрати частини заробітної плати за:червень 2016 881,91 грн.квітень 2017 276,74 грн.травень 2017 563,73 грн.червень 2017 502,23 грн.липень 2017 270, 59 грн.; за час щорічної відпустки з 04.04.2017 по 18.04.2017 444,22 грн.;компенсації втрати частини матеріальної допомоги на оздоровлення 515,13 грн.;компенсації втрати частини оплати перших 5 днів тимчасової непрацездатності 230,62;компенсації втрати частини вихідної допомоги 737,86 грн.,середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх належних позивачу сум з 18.07.2017 по день фактичного розрахунку.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в оскаржуваній частині вказаним вимогам відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі.

Наказом від 16.03.2017 року № 58-ДН відповідач встановив початок простою по причинах, незалежних від робітників з 00 годин 00 хвилин 20.03.2017 року для всіх працівників підрозділу, де працював позивач.

15.05.2017 року позивач повідомлений про наступне звільнення з 17.07.2017 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з Наказом про припинення трудового договору № 2909 -ОС від 17 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади юрисконсульта 2 категорії за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, про що також зроблений відповідний запис в його трудовій книжці.

У наказі про припинення трудового договору зазначено, що ОСОБА_1 має право на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 1-го середньомісячного заробітку та компенсації за 8 днів відпустки.

Позивачем надані суду розрахункові листи за 2016 та 2017 роки, копії табелів обліку використання робочого часу, копії листів непрацездатності згідно яких позивач перебував на лікарняному з 13.02.2017 по 02.03.2017 року та графіки до листків непрацездатності.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша статті 116 КЗпП України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України ( у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції в порушення вимог ЦПК України не надано правової оцінки усім доказам, які були надані позивачем на підтвердження підстав позову, з огляду на таке.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі зокрема, за червень 2016 року у сумі 2713,58 грн.

На підтвердження цих вимог позивачем до позовної заяви долучено копії розрахункового листа (табуляграми) (т.1 а.с.30) заробітної плати з якого вбачається, що ОСОБА_1 за червень 2016 року нараховано 2713,58 грн.

Доказів на підтвердження обставин щодо виплати позивачу ОСОБА_1 нарахованої заробітної плати за червень 2016 року матеріали справи не містять, тобто вказане не спростоване відповідачем.

Отже, вказана заробітна плата у сумі 2713,58 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з наступним вирахуванням з ціє суми обов`язкових зборів та платежів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Порядок обчислення заробітної плати працівникам зокрема, за час щорічних відпусток, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Як вбачається з матеріалів справи (т.1а.с.31-32), позивач ОСОБА_2 перебував у щорічній відпустці з 04.04.2017 по 18.04.2017 року проте, відповідачем не надано доказів на підтвердження обставин щодо нарахування та виплати позивачу за вказаний період, який становить 15 календарних днів заробітної плати за час щорічної відпустки, із розрахунку 155, 05 грн.*15 = 2325,75 грн.

Отже, вказана заробітна плата за час щорічної відпустки у сумі 2325,75 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з наступним вирахуванням з ціє суми обов`язкових зборів та платежів.

Пунктом 3.19 копії витягу з колективного договору (т.1 а.с. 50-52) наданого позивачем, укладеного між керівництвом та Дорожнім комітетом профспілки Донецької залізниці на 2014-2015 роки передбачено, що при кожному наданні залізничникам щорічної відпустки, незалежно від часу її надання, виплачується за письмовою заявою, матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 50% тарифної ставки або посадового окладу.

Матеріали справи не місять даних про те, що вказаний колективний договір переглядався, чи був укладений новий колективний договір впродовж трудових відносин сторін.

Разом з цим, позивачем не доведено обставин стосовно його звернення до відповідача із заявою про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки надана позивачем копія заяви (т.1 а.с.53) додана ним на підтвердження цих обставин не датована,і не містить даних щодо дати резолюції відповідача про її погодження, штампу чи печатки підприємства.

Тобто, не є можливим встановити обставини на які посилається позивач стосовно його звернення до відповідача із заявою про надання матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку з щорічною відпусткою у вказаний період, на підставі п. 3.19 колективного договору

Відповідно до ст. 18,ч.1 ст.19,п.1.ч.1,ч.2 ст.22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах.

Право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

Допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За пунктами 2,3,6 Порядку оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внасілок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2015 року №440, оплата днів тимчасової непрацездатності здійснюється за основним місцем роботи застрахованої особи та за місцем роботи за сумісництвом у формі матеріального забезпечення, що повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу).

Підставою для оплати днів непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності, а в разі роботи за сумісництвом копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника, скріпленим печаткою за основним місцем роботи.

Обчислення середньої заробітної плати для здійснення оплати днів тимчасової непрацездатності проводиться відповідно до Порядку.

Пунктом 4 частини 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», застрахованим особам, які мають страховий стаж понад вісім років допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу).

Судом встановлено, що страховий стаж позивача ОСОБА_2 становить понад вісім років.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 у період з 13.02.2017 по 31.03.2017 року перебував на лікарняному (т.1 а.с.37-38), що підтверджується листком непрацездатності за №960887,і графіком до нього (т.1 а.с.39) та копією табелю обліку використання робочого часу (т.1.а.с.40-41), листком непрацездатності за №651070, і графіком до нього, а також копією табелю обліку використання робочого часу(т.1 а.с.42-48).

Отже, позивачем надавались відповідачу вказані листки непрацездатності, що підтверджується наведем вище, на підставі яких були складені графіки при здійсненні обліку робочого часу проте, даних щодо виплати відповідачем перших п`яти днів тимчасової непрацездатності позивача, матеріали справи не містять,чим порушено право позивача на отримання цієї допомоги, і свідчить про обґрунтованість цих позовних вимог у сумі 1281,20 грн. із розрахунку 256,24 грн.(середньоденна заробітна плата)*5 (дні)=1281,20 грн.

Разом з цим, вимоги стосовно стягнення з відповідача завданої позивачу майнової шкоди за не отриману допомогу по тимчасовій непрацездатності у сумі 7430,96 грн. без урахування перших п`яти днів тимчасової непрацездатності у вказаний вище період, колегія суддів вважає є безпідставними, оскільки не оформлення відповідачем заяви розрахунку, з його подальшим наданням відповідному органу Фонду соціального страхування України, тобто не ухвалення відповідачем відповідного рішення щодо виплати позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності в розумінні вимог ст.1166 ЦК України не є майновою шкодою.

За статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст.36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується серед іншого, вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

У наказі №2909-ос від 17.07.2017 року про припинення трудового договору між сторонами зазначено про право позивача на отримання вихідної допомоги у розмірі одного середнього місячного заробітку(т.1 а.с.29).

Проте, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження виплати вихідної допомоги позивачу при звільненні за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату у сумі 5124 грн. із розрахунку (256,24 грн. середньоденна заробітна плата *20 середньомісячне число робочих днів).

Отже, позовні вимоги в цій частині позову є обгрунтованими, і вказане не спростовано відповідачем.

Відповідно до ст.ст. 2,3 Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів зокрема, заробітної плати у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача нарахованої але невиплаченої заробітної плати за червень 2016 року та заробітної плати за час щорічної відпустки за вказаний вище період у сумі 2325,75 грн, а також враховуючи, що рішенням суду першої інстанції задоволені частково вимоги позивача та стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з квітня по липень 2017року в розмірі 12 645 грн., і в цій частині рішення суду не переглядається, апеляційний суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати за червень 2016 року, квітень,травень, червень, липень 2017 та за час щорічної відпустки з 04.04.2017 по 18.04.2017 року підлягають задоволенню частково у сумі 778,90 грн.

Разом з цим, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частини матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі 515,13 грн., компенсації втрати частини оплати перших 5 днів тимчасової непрацездатності у сумі 230,62 та компенсації втрати частини вихідної допомоги у сумі 737,86 грн. не є обґрунтованими, оскільки вказані виплати не входять до структури заробітної плати відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати затвердженою Наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 р. №5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р.за № 114/8713.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку, колегія суддів вважає ці вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 (провадження № 61-7583св19) вказано, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.

Такі ж висновки висловлені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18 (провадження № 61-9549св19).

Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Луганську. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі на території Донецької області, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів про затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Донецької області, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

Ухвалюючи рішення у справі, суд врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у вищеперелічених постановах Верховного Суду та Верховного Суду України та встановив, що з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, і дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки.

Наведене, спростовує доводи апеляційної скарги про те, що форс мажорні обставини з невиплати належних позивачу сум відповідачем не доведені, і відповідні факти таких обставин встановлені судом першої інстанції незаконно та безпідставно.

Ураховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині щодо позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця"в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заробітної плати за червень 2016, заробітної плати за час щорічної відпустки за період з 04.04.2017 по 18.04.2017, оплати перших п`яти днів лікарняного, вихідної допомоги, компенсації втрати частини заробітної плати за червень 2016 року, квітень,травень, червень, липень 2017 відповідно до ст. 376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, в іншій оскаржуваній частині з наведених вище підстав залишити без змін.

На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача у відшкодування витрат сплати судового збору підлягає стягненню 464,37 гривень, а також з позивача за подання позовної заяви на користь держави у відшкодування витрат сплати судового збору підлягає стягненню 877,65 гривень.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 липня 2019 року в оскаржуваній частині щодо позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця"в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заробітної плати за червень 2016, заробітної плати за час щорічної відпустки за період з 04.04.2017 по 18.04.2017, оплати перших п`яти днів лікарняного, вихідної допомоги, компенсації втрати частини заробітної плати за червень 2016 року, квітень,травень, червень, липень 2017 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"на користь ОСОБА_1 заробітну плату за червень 2016 у сумі 2713,58 грн.; заробітну плату за час щорічної відпустки за період з 04.04.2017 по 18.04.2017 у сумі 2325,75 грн., оплату перших 5 днів тимчасової непрацездатності у сумі 1281, 20 грн.; вихідну допомогу у сумі 5124 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у сумі 778,90 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (, місцезнаходження за адресою: 03680, м. Київ, вул. Тверська, 5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) у відшкодування витрат сплати судового збору 464,37 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави у відшкодування витрат сплати судового збору 877,65 гривень.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови 22 лютого 2021 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

В.М. Луганська