Номер провадження: 22-ц/813/7273/21
Номер справи місцевого суду: 515/995/20
Головуючий у першій інстанції Черевата В. І.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Комлевої ОС.

За участю секретаря - Ющак А.Ю.,

Представника позивача- ОСОБА_1

Представника відповідача- ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Давиденко Костянтина Вікторовича на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 19 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на неї

07.08.2020 року позивачка звернулась до суду з позовними вимогами, котрі уточнила та просила суд:

витребувати від ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 5,60 га (кадастровий номер: :01:001:0592), яка знаходиться на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.

Вимоги обгрунтовувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 5,60 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Дивізійської сільської ради,Татарбунарського району ,одеської області, що підтвероджується державним актом на право власності на землю серії Ф-ОД № 047267, який виданий Дивізійською сільською радою,Татарбунарського району Одеської області від 09.10.2000 року.

За її згодою землею став користуватись ОСОБА_5 , котрий в 2016 році загинув.Земля в користування перейшла до його сина - ОСОБА_3 .

Саме від нього вона довідалась, що 10.10.2017 року був укладений договір права користування її земельною ділянкою строком на 100 років та що вона отримала 230000 грн. за весь час її користування та що зареєстрований 08.12.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під № 24058675.

Позивачка зазначає, що договір щодо укладеного договору есфітевзису не укладала, договір не підписувала, кошти не отримувала оскільки в день укладання договору не перебувала на території України.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача- адвокат Давиденко К.В. просить залишити без задоволення зхаявлені позовні вимоги. Зазначає, що позивачем по справі неправильно обраний спосіб захисту так як ні договір, ні його реєстрація не скасовані, а тому відсутні законні підстави для задоволення негаторного позову.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Арцизського районного суду Одеської області від 19 січня 2021 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки задоволено у повному обсязі.

Витребувано з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 5,60 га (кадастровий номер: :01:001:0592), яка знаходиться на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , сплачений судовий збір по справі у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що на момент підписання договору про встановлення права користування земельною ділянкою сільськогосподарських потреб(емфітевзис) від 10.10.2017 року та державної реєстрації спірного договору вона була відсутня на території України, що не спростовано відповідачем.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Представник відповідача- адвокат Давиденко К.В. просить скасувати рішення суду та постановити по справі нове рішення, яким відмовити позивачці в задоволені позовних вимог посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідач користується земельною ділянкою у встановлений законом спосіб.

Судом не визнано недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб( договір емфвітевзису), а тому неможливо витребувати земельну ділянку із володіння ОСОБА_3 оскільки в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень наявний запис про державну реєстрацію спірного договору терміном на сто років, і вилучення зазначеної земельної ділянки з володіння не є підставою для скасування його державної реєстрації.

Позивачка не довела своїх позовних вимог щодо неукладення зазначеного договору, не призначила судово-почеркознавчу експертизу та відсутні докази, що вона не підписувала спільний договір.

Дата підписання договору, момент досягнення сторонами всіх істотних умов та дата його складання це різні речі. Договір був складений 10.09.2017 року, а підписаний після ознайомлення з ним - 22.10.2017 року (її повернення з Російської Федерації).

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши сторін,що зявились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги приходить наступного.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що на момент підписання договору про встановлення права користування земельною ділянкою сільськогосподарських потреб(емфітевзис) від 10.10.2017 року та державної реєстрації спірного договору позивачка була відсутня на території України, що не спростовано відповідачем.

З таким судженням районного суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Стаття 317 ЦК України надає власнику права володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом власності.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Тож при укладанні договору оренди землі до орендаря переходить право володіти і користуватися об`єктом власності, а право розпоряджатися зберігається за власником. Тому власник може на власний розсуд розпорядитись об`єктом і передати право власності на нього іншій особі.

Стаття 102-1 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб що виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб визначає як емфітевзис, і проголошує, що таке використання здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України.

В розумінні положень статті 407 Цивільного кодексу України-ЦК України емфітевзис визначено як довгострокове, відчужуване й успадковуване право користування чужою землею сільськогосподарського призначення; та визначено, що договір про встановлення емфітевзису може містити домовленість про оплатне надання землекористувачу такого права.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійснені цивільних прав особа повинна додержуватись моральних засад суспільства.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності - одні з керівних засад цивільно-правового регулювання суспільних відносин, які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення можливості адекватного захисту порушеного права або інтересу.

Стаття 27 Закону України «Про оренду землі» визначає, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном (у тому числі внаслідок постановлення судового рішення) є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (див. рішення у справі «Ентріч проти Франції» (Hentrich v. France) від 22 вересня 1994 року, серія А, № 296-A, с. 19л-20, п. 42). Хоча проблему тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема, суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з`ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції (див. рішення у справі «Кушоґлу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria) від 10 травня 2007 року, № 48191/99, п. 50).

Відтак у ОСОБА_3 виникло право користування земельною ділянкою площею 5,60 га (кадастровий номер: :01:001:0592), яка знаходиться на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, яка належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору про встановлення права користування земельною ділянкою сільськогосподарських потреб(емфітевзис) , котрий у встановленому законом пороядку зареєстрований та є чинним.

Позивачка стверджувала, що її земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без законних підстав.Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовимволодільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. При цьому, стверджувала, що оспорюваний договори вона не підписувала оскільки 10.10.2017 року знаходилась за межами України.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

За частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц.

З врахування зазначеного звертаючись до уду з негаторним позовом ОСОБА_4 не доведено, а судом прершої інстанції не встановлено достеменно, що договір емфітевзису від 10.10.2017 року, котрий зареєстрований відповідно до чинного законодавства 08.12.2017 році, позивачка не підписувала та, відповідно, з істотних умов цього договора не погоджувала.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Велика Палата Верховного Суду дійсно у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Проте, дані правовідносини полягають у повернені земельних ділянок, що знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав

Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі N 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі N 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі N 487/10132/14-ц (пункт 97)).

В даномуж випадку, ОСОБА_3 користується земельною ділянкою власником якої є ОСОБА_4 на підставі договору про встановлення права користування земельною ділянкою сільськогосподарських потреб(есфітевзисм) котрий зареєстрований відповідно до чинного законодавства, а позивачем не доведений факт, що підпис під договором вона не вчиняла, а тому заявлений негаторний позов щодо витребування земельної ділянки у землекористувача є недоведеним та не підлягає задоволенню.

Посилання на те, що 10.10 2017 року та 08.12.2017 року вона не перебувала на території України самі по собі не є підставою вважати про відсутність її волевиявлення на передачу спірної земельної ділянки в користування ОСОБА_3 .

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367,368,374, 376,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Давиденко Костянтина Вікторовича задовольнити.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 19 січня 2021 року, скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки, залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 28.12.2021 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда

О.С.Комлева