Справа № 530/1414/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

20.09.2021 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Пилипенка Є.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Зіньків, цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 до Публічного акціонерного товариства "АТП-15339", місце знаходження: м.Зіньків, вул.Гончарна, 11, Полтавської області про розірвання договорів оренди земельних ділянок, -

ВСТАНОВИВ:

В Зіньківському районному суді Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 до Публічного акціонерного товариства "АТП-15339", місце знаходження: м.Зіньків, вул.Гончарна, 11, Полтавської області про розірвання договорів оренди земельних ділянок.

У судове засідання учасники справи: позивач та представник позивача з`явилися, представник відповідача з`явився.

Суд, зачитавши заяву позивача, заслухавши позивача та представника позивача, які підтримали позовні вимоги, представника відповідача, який просив відмовити по позовних вимогах та дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку.

Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст. 2 Закону «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Відповідачем надано відзив.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 має на праві приватної власності земельну ділянку площею 0, 65 гектарів, кадастровий номер 53 213 864 00:00:031:0062, розташовану на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, власником якої він є на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВСІ № 027734 від 08 липня 2005 року № 837, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 232929, зареєстрованим в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю 28.04.2007 року за № 17.

29.04.2013 року між ОСОБА_1 і Публічним акціонерним товариством "АТП- 15339" (надалі по тексту ПАТ "АТП-1539") в особі Удовиченка А.В., що діє на підставі Статуту (таку назву мав відповідач Зіньківське АТП-15339, ПАТ Автотранспортне підприємство-15339. ПАТ при укладенні Договору оренди земельної ділянки) було укладено Договір оренди цієї земельної ділянки (надалі по тексту Договір), зареєстрований у Державному реєстрі речових прав, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09.09.2013 року за № 5678971.

Згідно пунктів 2. 5, 8 Договору, ОСОБА_1 передав ПАТ " АТП-1539" в оренду строком на 5 років вказану земельну ділянку площею 0,65 гектарів, нормативна грошова оцінка якої, на час укладення Договору становила 68330.65 грн..

Пунктами 9.1, 11 Договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі не менше 5,5 % від грошової оцінки землі, що на момент укладення Договору становить 817.00 грн. в рік, а орендна плата вноситься протягом року, але не пізніше 31 грудня кожного року оренди.

Крім того, ОСОБА_1 , має на праві приватної власності земельну ділянку площею 2,34 гектарів, кадастровий номер 53 213 864 00:00:029:0058, розташовану на території Тарасівської сільської ради Зіньківського району, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, власником якої він є на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВСІ № 027734 від 08 липня 2005 року № 837, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 232928, зареєстрованим в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю 28.04.2007 року за № 18.

29.04.2013 року між ОСОБА_1 і публічним акціонерним товариством "АТП-15339" (надалі но тексту ПАТ ''АТП-1539") в особі Удовиченка А.В., що діє на підставі Статуту (таку назву мав відповідач Зіньківське АТП-15339, ПАТ Автотранспортне підприємство-15339, ПАТ при укладенні Договору оренди земельної ділянки) було укладено Договір оренди цієї земельної ділянки (надалі по тексту Договір), зареєстрований у Державному реєстрі речових прав, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 03.10.2013 року за №2710295.

Згідно пунктів 2, 5, 8 Договору ОСОБА_1 передав ПАТ "АТП-1539" в оренду строком на 5 років вказану земельну ділянку площею 2,34 гектарів нормативна грошова оцінка якої, на час укладення Договору становила 68330, 65 грн..

Пунктами 9.1,11 Договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі не менше 5.5 % від грошової оцінки землі, що на момент укладення Договору становить 2941.19 грн. в рік, а орендна плата вноситься протягом року, але не пізніше 31 грудня кожного року оренди.

Позивач вказує, що відповідач не виконує умови договорів, занижує орендну плату. Крім того, в 2019 році ОСОБА_1 , було відмовлено в проведенні оранки його присадибної земельної ділянки площею 0,12 гектарів, розташованої у селі Тарасівка Зіньківського району, незважаючи на те, що пунктами 9.6 обох Договорів оренди землі передбачено, що у відробіткову форму оплати за оренду землі не включається обробіток присадибних ділянок власникам земельних паїв (оранка, культивація, боронування) площею до 0,50 га і ця послуга надається безкоштовно та в орендну плату за землю не включається. Весною 2019 року ПАТ "АТП-1539" закультивувало вказану земельну ділянку, а восени відмовило в оранці цієї земельної ділянки, посилаючись на те, що ОСОБА_1 відмовився укладати повторні додаткові угоди до зазначених вище Договорів оренди землі і додаткових до них угод, які передбачають додаткове продовження строку дії Договорів.

15.06.2015 року між ОСОБА_1 і ПАТ ''АТП-1539" було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору оренди землі від 29.04.2013 року, зареєстровану у Державному реєстрі речових прав, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 31 липня 2015 року за № 2410521. Згідно якої Договір укладено на 10 років і він діє до 31 грудня 2023 року та орендар виплачує орендодавцю одноразову матеріальну допомогу, що не включається до орендної плати, в розмірі 1500 грн..

За даним розрахунком була занижена орендна плата шляхом заниження передбаченого у Договорі відсотку від грошової оцінки землі (5,5 %). Так, якщо нормативна грошова оцінка земельної ділянки на час укладення Договору становила 68330,65 грн., то 5,5 % від грошової оцінки землі становило 3758,19 грн. в рік, а не 2941,19 грн., що на 817.00 грн. менше від умов Договору.

До Договору додавався Акт погодження розміру орендної плати та терміну дії Договору оренди земельної ділянки, без дати, згідно якого розмір платежів за використання земельної ділянки (паю) площею 2.34 гектарів в рік мав становити 3758.19 грн. (5,3-коефіцієнт 5.6192). Термін сплати за оренду земельної ділянки з 01.01. по 31.12. поточного року.

Пунктом 9.8 Договору передбачено, що в разі підписання орендодавцем Договору оренди землі, власнику земельної ділянки орендар виплачує одноразово 2000 грн.: ця сума не враховується в майбутньому в орендну плату за землю.

18.06.2015 року між ОСОБА_1 і ПАТ "АТП-1539" було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору оренди землі від 29.04.2013 року, зареєстровану у Державному реєстрі речових прав, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 31 липня 2015 року за № 2710295, згідно якої договір укладено на 10 років і він діє до 31 грудня з року та орендар виплачує орендодавцю одноразову матеріальну допомогу, що не включається до орендної плати, в розмірі 1500 грн..

ОСОБА_1 за сплином часу, не має відомостей про виконання орендарем умов цих двох Договорів щодо виплати йому 2000 грн. за підписання Договору оренди земельної ділянки площею 2.34 га., зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 03.10.2013 року за №2710295 та по 1500 грн. матеріальної допомоги за укладення кожної Додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки площею 2. 34 га. і до Договору оренди земельної ділянки площею 0,65 га., а також щодо суми виплат орендної плати за обома Договорами за період із 2013 року по 2019 рік включно, так як за 2018 рік йому взагалі не було виплачено орендну плату, а за 2019 рік виплачено орендну плату в сумі 1016 грн. 02 коп., що явно менше ніж за умовами Договорів.

Також ОСОБА_1 не володіє інформацією на предмет того, чи враховувався за період оренди земельних ділянок індекс інфляції при нарахуванні орендної плати, як те передбачено ст. 21 ч. 3 Закону України "Про оренду землі" та пунктом 10 Договорів, згідно яких обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Неодноразові звернення позивача до відповідача з вимогою надати йому інформацію щодо наведених вище питань були відповідачем проігноровані, як був проігнорований і адвокатський запит но цих питаннях.

Крім того, в 2019 році ОСОБА_1 було відмовлено в проведенні оранки його присадибної земельної ділянки площею 0,12 гектарів, розташованої у селі Тарасівка Зіньківського району, незважаючи на те, що пунктами 9.6 обох Договорів оренди землі передбачено, шо у відробіткову форму оплати за оренду землі не включається обробіток присадибних ділянок власникам земельних паїв (оранка, культивація, боронування) площею до 0, 50 га. і ця послуга надається безкоштовно та в орендну плату за землю не включається Весною 2019 року ПАТ "АТП-1539" закультивувало вказану земельну ділянку, а восени відмовило в оранці цієї земельної ділянки, посилаючись на те, що ОСОБА_1 відмовився укладати повторні додаткові угоди до зазначених вище Договорів оренди землі і додаткових до них угод, які передбачають додаткове продовження строку дії Договорів

ОСОБА_1 такі умови невигідні і він не підписав цих Додаткових угод, але строк дії Договорів оренди вказаних земельних ділянок закінчується 31 грудня 2023 року і орендар ПАТ "АТП-15339" мав би виконувати умови Договорів до закінчення їх дії, як те передбачено статтею 629 Цивільного кодексу України, яка передбачає, шо договір є обов`язковим для виконання сторонами, але ці умови, зокрема і невиплата орендної плати за Договорами за 2018 рік та виплата за 2019 рік орендної плати в сумі 1016 грн. 02 коп., що явно менше ніж за умовами Договорів, і відмова в оранці присадибної земельної ділянки восени 2019 року- є порушенням умов Договорів оренди землі, так як умови Договорів не передбачають обов`язку ОСОБА_1 підписувати додаткові угоди до них, та це було б і порушенням вимог чинного законодавства, так як не мало б місця в даному випадку самого поняття договорів оренди землі в розумінні ст.ст. 626. 627 Цивільного кодексу України та Закону України "Про оренду землі".

Відповідно до положень статті 626 ЦК України, Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

За змістом статті 638 ЦК України, Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В порядку статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до частини 4 статті 612 ЦК України, прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

В порядку статті 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Відповідач ПАТ «АТП 15339» належним чином виконує взяті на себе договірні зобов`язання в тому числі і щодо виплати орендної плати. Жодної заборгованості перед позивачем ОСОБА_1 щодо орендної плати (включно із інфляційними витратами) не існує, згідно наданої відповідачем інфомації про грошову оцінку земельної ділянки площею 0,65 га кадастровий номер :00:031:0062 та нарахування орендної плати по роках:

рікнормативно грошова оцінка земельної ділянкикоефіцієнт індексації нормативно грошової оцінки землікоефіцієнт індексації нормативно грошової оцінки земліпроцент нарахува ння орендної плати по договорусума нарахова ної орендної платинараховано податок на доходи фізосібнараховано віськовий збірСума за міносум податків, грн
%сума ,грн%сума ,грн
201314854,551,00 5,5817,0015122,55 694,45
201414854,551,00 5,5817,0015122,55 694,45
201514854,551,2490 5,51020,4315153,061,515.31852,06
201614854,551,24901,205,51224,5218220,411,518,37985,74
201714854,551,24901,205,51224,5218220,411,518,37985,74
201814854,551,24901,205,51224,5218220,411,518,37985,74
201914854,551,24901,205,51224,5218220,411,518,37985,74
202014854,551,24901,205,51224,5218220.411,518.37985,74
Разом8777,03 1 500,23 107,157169,66

Інформації про грошову оцінку земельної ділянки площею 2,34 га кадастровий номер :00:029:0058 та нарахування орендної плати по роках:

рікнормативно грошова оцінка земельної ділянкикоефіцієнт індексації нормативно грошової оцінки земл ікоефіцієнт індексації нормативно грошової оцінки земліпроцент нарахува ння орендної плати по договорусума нарахова ної орендної платинараховано податок на доходи фізосібнараховано віськовий збірСума за міносом податків, грн
%сума .гри%сума ,грн
201353476,101,00 5,52941,1915441.1778 2500.01
201453476,101,00 5,52941,1915441,1778 2500,01
201553476,101,2490 5,53673,5415551,031,555,103067,41
201653476,101,24901,205,54408,2518793,481,566,123548,64
201753476,101,24901,205,54408,2518793.481,566,123548.64
201853476,101,24901,205,54408,2518793,481,566,123548,64
201953476,101,24901,205,54408,2518793.481,566,123548,64
202053476,101,24901,205,54408,2518793,481,566,123548,64
Разом31597,16 5400,81 385,7225810,62

Для підтвердження, відповідачем надано платіжні доручення: №5571, 3988, 3393, 3396, 2397, 2400, 7217, 7217, 7362, 7363, 3556, 3559, 6628, 6629, 11073, 9075,9076, видаткових касових ордерів: 883, від 27.12.2019 року, від 29.04.2013 року, від 25 травня 2016 року-2 шт.

Як вказав в судовому засіданні, представник відповідача ПрАТ «Автотранспортне підприємство - 15339» не має заборгованості з виплати орендної плати перед ОСОБА_1 згідно договорів оренди, умови договорів виконує, своєчасно обробляються присадибні земельні ділянки.

В судовому засідані позивач, ОСОБА_1 підтвердив факт отримання ним коштів від відповідача, але він не знає чи отримав всі кошти. Доказів звернення до відповідача для обробки присадибних земельних ділянок, суду не зміг надати.

За положеннями ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення КСУ від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 та від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" "Москаль проти Польщі").

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії").

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України).

У рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, вказано, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Щодо інших доводів сторін, то Європейський суд з прав людини неодноразово зазначає (Рішенням ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява № 4909/04, п. 58 Рішення)), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, п. 29).

Позивачем, ОСОБА_1 не надано доказів відповідно до ст. 81 ЦПК України того, що ПАТ

"АТП 15339" має заборгованість перед позивачем по орендній платі згідно договорів про оренду землі, що відповідач не виконує умови договорів, в зв"язку з чим необхідно розірвати договори оренди.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст.12,13,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд, тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно зі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючисьст. ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19,30,81,133,137,141, 210, 228-229, 258, 263-268, 354, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

По позовних вимогах ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 до Публічного акціонерного товариства "АТП-15339", місце знаходження: м.Зіньків, вул.Гончарна, 11, Полтавської області про розірвання договорів оренди земельних ділянок - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Зіньківський районний суд Полтавської області в 30 денний строк з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 29.09.2021 р.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р.Должко