ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

іменем України

23 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 642/7417/18

провадження № 22ц/818/4585/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Жадан О.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тарасова Юлія Петрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бакумова Алла Валентинівна,

представник ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_4 представника ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2019 року у складі судді Пашнєва В.Г.,

у с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тарасова Юлія Петрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бакумова Алла Валентинівна, про визнання договору іпотеки недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується технічним паспортом та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22 вересня 2011 року. Разом з тим, 10 грудня 2018 року до вказаної квартири намагався вселитися ОСОБА_2 , вказуючи, що він є власником зазначеного майна на підставі договору іпотеки від 09 лютого 2016 року. Проте, ОСОБА_1 договір іпотеки не укладала та не уповноважувала інших осіб на вчинення такого правочину.

Вказувала, що 03 лютого 2016 року вона видала ОСОБА_3 довіреність, якою уповноважила останнього бути її представником у всіх державних, комерційних, адміністративних, громадських, господарських та інших установах, підприємствах і організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форм власності, галузевої належності у тому числі з усіх питань, пов`язаних з розпорядженням та користуванням належним їй майном, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось, укладати всі дозволені законом правочини по розпорядженню її майном. При цьому, не був уповноважений довіреністю на представництво інтересів позивача перед фізичними особами.

За договором позики від 09 лютого 2016 року ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_2 550 800 грн, що еквівалентно 20 400 дол. США, та зобов`язався повернути кошти до 09 лютого 2017 року. З метою забезпечення виконання договору позики, ОСОБА_3 на підставі вищевказаної довіреності 09 лютого 2016 року передав ОСОБА_2 в іпотеку належну позивачу квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначала, що спірний договір іпотеки був укладений для забезпечення зобов`язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за договором позики та не в інтересах позивача. Тобто ОСОБА_3 , уклавши договір іпотеки, керувався не інтересами довірителя, а власними інтересами щодо забезпечення виконання основного зобов`язання, за яким він отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 550 800 грн (20 400 дол. США). Вказані дії ОСОБА_3 не відповідають інтересам позивача, суперечать змісту і правовій природі договору доручення та є очевидним перевищенням ним своїх представницьких повноважень.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила: визнати недійсним договір іпотеки від 09 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тарасовою Ю. П., зареєстрований у реєстрі за № 127; скасувати запис у Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 ; поновити реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_1

29 січня 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив залишити позов ОСОБА_1 без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що 03 лютого 2016 року ОСОБА_1 на підставі довіреності уповноважила свого зятя ОСОБА_3 на представництво її інтересів, зокрема розписуватись від її імені та укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру щодо користування та розпорядження усім її майном, розписуватись від її імені на договорах цивільно-правового характеру, що укладатимуться, а також на одержання грошей. Оскільки при вчиненні оспорюваного договору іпотеки ОСОБА_3 діяв в межах наданих йому повноважень, вважав, що відсутні підстави для задоволення позову.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 29 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Після набрання рішенням законної сили, накладений ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2018 року арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом заборони останньому та будь-яким іншим особам чинити перешкоди ОСОБА_1 щодо володіння та користування цією квартирою, скасовано.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що видача ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 довіреності, якою останнього уповноважено на укладення та підписання від її імені цивільно-правових договорів, правочинів про користування та розпорядження усім її майном, а також договорів купівлі-продажу цього майна, міни, застави, свідчить про спрямованість волі позивача на відчуження належної їй квартири чи передачі її в заставу за ціною та на умовах і на розсуд довіреної особи. На таку спрямованість волі ОСОБА_1 свідчить розписка від 09 лютого 2016 року, яка складена позивачем. Укладаючи від імені ОСОБА_1 спірний договір іпотеки, ОСОБА_3 діяв у межах наданих повноважень.

23 вересня 2019 року ОСОБА_4 представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 не уповноважувався ОСОБА_1 на представництво перед фізичними особами. Однак ОСОБА_3 неправомірно уклав з ОСОБА_2 , який є фізичною особою, договір іпотеки, що не підпадає під визначення державних, комерційних, адміністративних, громадських, інших установ, підприємств або організацій, на представництво інтересів перед якими позивач уповноважувала ОСОБА_3 . Крім того, позивачка скасувала довіреність, що свідчить про відсутність волі ОСОБА_1 на укладення ОСОБА_3 оспорюваного правочину. Отже, ОСОБА_3 вчинив спірний правочин (договір іпотеки) саме у власних інтересах та всупереч волі позивачки як довірителя.

Вказує, що суд першої інстанції не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин, а саме положення частини третьої статті 238 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), відповідно до якої представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Постановою Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що ОСОБА_3 було надано право від імені довірителя вирішувати питання, пов`язані з укладенням правочинів цивільно-правового характеру щодо користування та розпорядження усім майном ОСОБА_1 . Позивач не довела суду, що ОСОБА_3 , підписуючи спірний правочин, діяв виключно у власних інтересах. За змістом виданої довіреності ОСОБА_3 не був обмежений в укладенні правочинів, зокрема шляхом передачі в заставу майна довірителя.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_4 представника ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив усіх фактичних обставин, що мають істотне значення для вирішення зазначеної справи, не вирішив спір по суті та конфлікт між сторонами не усунув, а відтак не виконав покладених на нього завдань цивільного судочинства щодо справедливого та своєчасного вирішення цивільної справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав та інтересів заявника. Висновки суду апеляційної інстанції про відмову в позові є передчасними.

За правилами частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 03 лютого 2016 року ОСОБА_1 видала довіреність на ім`я ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ключніковою В. О. та зареєстрована в реєстрі за № 199.

Вказаною довіреністю ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 представляти її в усіх державних, комерційних, адміністративних, громадських, господарських та інших установах, підприємствах і організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форм власності, галузевої належності у тому числі з усіх питань, пов`язаних з розпорядженням та користуванням належним їй майном, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось. Зокрема представляти її інтереси в органах державної реєстрації, держгеокадастру, нотаріату, Департаменту архітектури, містобудування та генерального плану, в бюро технічної інвентаризації. Також у довіреності зазначено, що ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 розписуватись від її імені та укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру щодо користування та розпорядження усім її майном; розписуватись від її імені на договорах цивільно-правового характеру, що укладатимуться, зокрема, на одержання належних їй грошей та майна.

Згідно з розпискою від 09 лютого 2016 року ОСОБА_1 проінформована ОСОБА_3 про те, що належна їй на праві власності квартира буде виступати в угоді в якості об`єкта дарування, продажу, застави, займу.

За договором позики від 09 лютого 2016 року ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_2 550 800 грн, що еквівалентно 20 400 дол. США, та зобов`язався повернути кошти до 09 лютого 2017 року.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі вищевказаної довіреності, 09 лютого 2016 року уклали договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тарасовою Ю. П. і зареєстрований в реєстрі за № 127.

Відповідно до умов указаного договору іпотеки ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 передав в іпотеку належну позивачу квартиру АДРЕСА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 09 лютого 2016 року.

Довіреність від 03 лютого 2016 року була припинена 26 грудня 2018 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За нормами частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами першою та четвертою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, установлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Частиною третьою статті 244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Згідно зі статтею 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Довіреність та договір доручення є одними з основних документів, які посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій. Так, довіреність видається для представництва перед третіми особами, а договір доручення передбачає обов`язок вчинення повіреним певних юридичних дій від імені та коштом довірителя.

Довіреність видається однією особою, тобто довірителем іншій особі (представнику), тому видача довіреності є одностороннім правочином, вона підписується тільки довірителем, а договір доручення довірителем і повіреним.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 (провадження № 61-16849св19).

За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц (провадження № 61-30020св18).

Встановлено, що договір іпотеки від 09 лютого 2016 року від імені ОСОБА_1 був укладений ОСОБА_3 саме з метою забезпечення виконання боргових зобов`язань останнього (представника) за договором позики від 09 лютого 2016 року, відповідно до умов якого він отримав у борг 550 800 грн, що еквівалентно 20 400 дол. США. При цьому до матеріалів справи додано договір позики, договір іпотеки, довіреність, витяги з реєстрів тощо.

В письмових поясненнях, які знаходяться в матеріалах справи, ОСОБА_3 посилався на те, що він не передавав позивачу грошей за договором позики, на забезпечення якого був укладений оспорюваний позивачем договір іпотеки. Вказував, що кошти за договором позики використав на свій розсуд, так як договір укладався у власних інтересах. Зазначав, що він не звернув уваги на те, що повноваження представляти інтереси ОСОБА_1 перед фізичними особами відсутнє.

Докази того, що ОСОБА_1 схвалювала договір іпотеки та отримувала кошти за договором позики, на забезпечення якого був укладений спірний правочин, матеріали справи не містять.

При цьому, укладаючи договір іпотеки, ОСОБА_3 вчинив правочин всупереч інтересам довірителя та допустив настання несприятливих для ОСОБА_1 наслідків, зокрема можливості втрати нею права власності на квартиру, яка є її зареєстрованим місцем проживання з 13 вересня 1976 року.

Оскільки ОСОБА_6 при підписанні оспорюваного договору іпотеки від імені ОСОБА_1 забезпечував виконання власних грошових зобов`язань за рахунок вартості належного позивачу майна, а не в інтересах довірителя, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним договір іпотеки від 09 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тарасовою Ю.П., зареєстрованого у реєстрі за № 127, є помилковим.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого судового рішення) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 545/1883/20 (провадження № 61-5728св21) вказано, що «на підставі статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню оскаржувані судові рішення і в частині вирішення позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення становища, що існувало до порушення, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, оскільки задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» призведе до відновлення порушених прав позивача, і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності та скасування запису про реєстрацію права власності, який є неналежним способом захисту порушеного права».

З урахуванням викладеного належним способом захисту у справі, що переглядається, є скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44296073 від 28 листопада 2018 року, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Бакумовою А.В. В. Тому в задоволенні позовних вимог про скасування запису у Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та поновлення реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_1 слід відмовити в зв`язку з обранням позивачкою неефективного способу захисту.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , визнання недійсним договору іпотеки від 09 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тарасовою Ю.П., зареєстрованого у реєстрі за № 127 та залишення без задоволення позову в частині вирішення спору про скасування запису у Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та поновлення реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За правилами частини сьомої статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжуть діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року.

Керуючись статтями 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір іпотеки від 09 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тарасовою Юлією Петрівною, зареєстрований у реєстрі за № 127.

Позов в частині вирішення спору про скасування запису у Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та поновлення реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.М.Хорошевський

В.Б.Яцина