Провадження № 2/161/719/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.,

секретаря Демчук Т.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення матеріальної і моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 04.02.2019 року він є особою з інвалідністю 3-ї групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Вказує, що 28.07.2020 року він звернувся до касира автостанції, яка розташована у м. Луцьку по вул. Конякіна, 39 з метою придбання пільгового квитка на автобус сполученням Луцьк-Тернопіль, однак йому було відмовлено, внаслідок чого він змушений був придбати квиток за повною його вартістю 173.10 грн.

В подальшому, 30.07.2020 року він звернувся із запитом до ПрАТ «Волинське обласне підприємство автостанцій» стосовно відмови у продажу йому пільгового квитка, на що була отримана відповідь, що автостанція не є перевізником, а здійснює лише посередницьку діяльність із продажу квитків перевізника, із яким у нього укладений відповідний договір.

Крім того, він отримав відповідь від перевізника вказаного маршруту ФОП ОСОБА_4 , з якої вбачається відсутність коштів на компенсацію видатків пільговим категоріям пасажирів.

Вважає, що такими дії відповідача порушені його права на безоплатний проїзд, у зв`язку з чим просить стягнути з останнього на його користь 173,10 грн.

Крім того, оскільки він є інвалідом 3-ї групи, ветеран війни, особою похилого віку, йому діями відповідача було спричинено моральну шкоду, яку він зазнав у відповідних душевних стражданнях внаслідок неправомірних дій відповідача, у зв`язку з чим був змушений докладати зусиль для нормальної організації свого життя, яку він оцінює у 50000,00 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце слухання справи був повідомлений судом належним чином, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ-ї групи і має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги: безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

При цьому, ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Згідно ст. 39 вказаного Закону документами для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга).

Статтею 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що пасажир зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга.

Такі ж зобов`язання й передбачені у додатковій угоді №4 від 03.12.2019 року до договору №96-2018 від 09.07.2018 року про надання автостанційних послуг, згідно п. 1 якого перевізник зобов`язується здійснювати без обмежень надання соціально-значущих послуг з перевезення пільгових категорій пасажирів, визначених чинним законодавством, в разі отримання від організатора перевезень державного замовлення на пільгові перевезення у вигляді двостороннього договору з усовами і розміром здійснення компенсації витрат автомобільного перевізника (а.с. 16).

Як було зазначено вище, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни, зокрема і право безоплатного проїзду.

Разом з тим, як вбачається із представленого чеку №84002 від 28.07.2020 року, ОСОБА_1 оплачено квиток на автобус сполученням Луцьк-Тернопіль і його вартість становить 173,10 грн. та перевізником даного маршруту зазначений відповідач (а.с. 11).

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» посадові особи і громадяни, винні в порушенні законодавства про соціальний захист ветеранів війни та їх сімей, несуть відповідальність згідно з законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною першою статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, як слідує із матеріалів справи, позивачем доведено спричинення йому майнової шкоди в сумі 173,10 грн., які він необґрунтовано поніс та змушений був оплатити вартість квитка, незважаючи на його право на безоплатний проїзд, а тому в цій частині його вимоги підлягають до повного задоволення.

Водночас, на думку суду, також підлягають до часткового задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди.

У відповідності до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За правилами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення щодо застосування законів, що регулюють відшкодування моральної шкоди, у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року і у пункті 2 цієї постанови зазначив, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 23, 1167 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист права споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У пункті 3 даної постанови роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 зазначеної постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

На підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Позивач звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права на пільговий проїзд, як особа з інвалідністю внаслідок війни, яке йому надане Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Отже, протиправною поведінкою щодо позивача - відмовою у наданні пільгового проїзду відповідачем завдано певних моральних страждань, які полягали в приниженні його статусу як учасника бойових дій, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, звернення за захистом свого порушеного права на пільговий проїзд до суду.

Саме така правова позиція щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди у зв`язку із порушенням перевізником права осіб з інвалідністю внаслідок війни на безплатний проїзд, що передбачено п. 7 частини 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.06.2018 року у справі № 711/6330/17-ц (провадження № 61-438св17).

Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, визначаючи розмір грошової компенсації на відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої порушенням його права на пільговий проїзд, суд враховує: характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, зокрема, порушення відповідачем права позивача на пільговий проїзд; тривалість таких страждань, а саме те, що для відновлення свого порушеного права на пільговий проїзд позивач змушений був звернуся до суду, однак порушення прав позивача на пільговий проїзд не призів до тяжких вимушених змін у його життєвих стосунках, зважаючи на принципи розумності і справедливості, а тому, суд вважає, що до стягнення на користь позивача підлягає моральна шкода в розмірі 200 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 77, 81, 82, 89, 133, 141, 247, 258, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, ст. ст. 23, 1166, 1167 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) матеріальну шкоду в розмірі 173 (сто сімдесят три) грн. 10 коп. та у відшкодування моральної шкоди 200 (двісті) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 26 лютого 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду Р.М. Кихтюк