ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4494/21 Справа № 187/789/17 Суддя у 1-й інстанції - Говоруха В. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2017 року до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018року в позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.01.2019року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 03.07.2019року рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 23.01.2019року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05.03.2020року залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_2 , прийнято до розгляду позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 квітня 2009 року у загальному розмірі 417 113,11 доларів США (чотириста сімнадцять тисяч сто тринадцять долар США, 11 центів), що включає:

- основну суму боргу у розмірі 337 032,00 доларів США (триста тридцять сім тисяч тридцять два долари США, 00 центів);

- проценти за користування позикою у розмірі 51 936,63 доларів США (п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот тридцять шість доларів США, 63 центи);

- три проценти річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у розмірі 28 144,48 доларів США (двадцять вісім тисяч сто чотирнадцять доларів США, 48 центів).

В задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 38 082 грн. (тридцять вісім тисяч вісімдесят дві грн. 00 коп).

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2019 року у вигляді накладення арешту на належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 , продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року по справі №187/789/17 просить рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року по справі №187/789/17 в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - скасувати , у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 -відмовити. Скасувати рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року по справі №187/789/17 в частині стягнення з ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 38082грн., судові витрати покласти на ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року по справі №187/789/17 просить рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року по справі №187/789/17 в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, зустрічну позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_3 на апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року по справі №187/789/17 просить апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.04.2009року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладений договір позики, відповідно якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 500 000 євро під 11 % річних до 31.12.2010 року(а.с.8 т.1).

На підставі зазначеного договору позики ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 500 000,00 євро, про що 15.04.2009 року склав нотаріально завірену розписку(а.с.9, 10 т.1).

Вказані обставини сторонами за первісним позовом, які є сторонами такого правочину, не оскаржувались та підтверджуються оригіналами досліджених в судовому засіданні документів (а.с. 8-10 том 1).

В строки, визначені умовами договору позики, тобто до 31 грудня 2010 року, ОСОБА_1 борг не повернув.

Наявність заборгованості в сумі, яка відповідає розміру позики підтверджується актами звірки взаєморозрахунків за договором позики від 01.04.2009року, які підписані сторонами договору як боржником так і кредитором, а саме:

-документом під назвою «Кредит Олега Мороза», погодженого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , шляхом проставлення підписів, за яким станом на 01 листопада 2013 року загальний борг за кредитами перед ОСОБА_3 становить 693 561,00 доларів США, проценти на зазначену суму нараховуються за весь період користування кредитом до моменту його повернення згідно з погодженими ставками (а. с. 59 том 2);

-документом під назвою «Кредит Олега Мороза», підписаному 08 вересня 2015 року ОСОБА_3 та 23 вересня 2015 року - ОСОБА_1 , в якому зазначено, що станом на 04 вересня загальна сума боргу складає 719 496,00 доларів США. Переоформлення квартири за вимогою банка для продовження кредитування становило 230 000 грн 00 коп. або 10 000,00 доларів США, розрахунок за якими буде погоджено на момент закінчення їхнього кредитного договору. Кредит було надано до 01 жовтня 2016 року зі сплатою 8% річних, тобто проценти починаючи з вересня місяця будуть нараховуватися з цієї суми (а.с. 14 том 1).

Відповідно до висновку судового експерта №17/3-471 від 25.03.2020 підпис від імені ОСОБА_1 напроти друкованого запису О.Н. Мороз, в документі з назвою «Кредит Олега Мороза», про стан заборгованості ОСОБА_1 на 01.11.2013, який підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , виконано самим ОСОБА_1 (а.с. 70-74 том 6).

Відповідно до висновку судового експерта № 17/3-464 від 24.03.2020 підпис від імені ОСОБА_1 напроти друкованого запису ОСОБА_4 , в документі з назвою «Кредит Олега Мороза», який підписаний ОСОБА_3 08.09.2015 та ОСОБА_1 23.09.2015, виконано самим ОСОБА_1 (а.с. 66-69 том 6).

Відповідно до розрахунку позивача, розмір основного боргу ОСОБА_1 складає 337 032,00 доларів США. Проценти нараховано за період з вересня 2015р. до липня 2017р. включно (до моменту подачі позову). Кількість місяців прострочення за цей період - 23, розмір процентів за 1 місяць - 8%:12міс = 0,67%, загальний розмір процентів - 337 032,00х23міс.х0,67%= 51 936,63 доларів США. Після 01.08.2017 позичальник має повернути позику з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Оскільки позика надавалася в іноземній валюті, нараховуються тільки 3% річних. Період нарахування - з 01.08.17 до 12.05.20, кількість днів - 1016, розмір річних - 337 032 доларів СШАх 3% х1016днів:365днів = 28 144,48 доларів США(а.с.97-98 т.2).

Пунктом першим частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положення статті 545 ЦК України визначають порядок підтвердження виконання зобов`язання. Так прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно із ч.ч.1,4 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За змістом ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 статті 625 ЦК України разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.

Згідно з ч.ч.1,5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Строк позовної давності застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог.

Частинами першою та третьою статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17 та від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891 цс16.

Позивач в суді першої інстанції зазначав, що упродовж тривалого часу не звертався до суду з позовом, у зв`язку із тим, що відповідач неодноразово визнавав суму боргу шляхом підписання акта погодження суми боргу, тобто строк позовної давності має відраховуватись саме з дати підписання кожного з цих документів.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони підписали два документи: документ під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », підписаного ОСОБА_3 та ОСОБА_1 01.11.2013 та документ під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » підписаним 08.09.2015 ОСОБА_3 та 23.09.2015 ОСОБА_1 , які визнані судом належними, допустимими та достовірними доказами наявності заборгованості за правовідносинами, які виникли за договором позики від 01.04.2009 і які за своєю суттю та змістом є актом звірки взаєморозрахунків між боржником і кредитором.

Вказані документи, кожен окремо, підписані в межах трирічного строку позовної давності і свідчать про визнання боржником ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед ОСОБА_3 в межах такого строку, а отже переривають строк позовної давності.

Таким чином, обраховуючи строк позовної давності з останнього, за часом підписання, документом яким ОСОБА_1 визнав свої зобов`язання перед ОСОБА_3 , строк позовної давності слід рахувати з 23.09.2015року, отже на час звернення до суду (03.08.2017) трирічний строк позовної давності не сплинув та заява відповідача ОСОБА_1 про відмову в позові з підстав спливу позовної давності, задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики, оскільки останнім не виконані свої зобов`язання за вказаним договором.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору позики укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 недійсним, суд першої інстанції вірно вважав їх безпідставними.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ст. 21 СК).

Статтею 65 СК визначено, право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

До свого позову ОСОБА_2 не долучила жодного доказу, а отже позивачем ОСОБА_2 не доведено, що на час укладення оскаржуваного правочину - договору позики від 01.04.2009року, вона з ОСОБА_1 перебувала в шлюбі та на той час між ними мали місце правовідносини, які регулюються ст. 65 СК.

Відмовляючи в позовних вимогах ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, суд першої інстанції дійшов до правильного та обгрунтованого висновку, що вимоги ОСОБА_2 безпідставні та не підлягають задоволенню, оскільки не зачіпають її права та інтереси.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , що ухваленим рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року окрім стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , буде покладено тягар погашення заборгованості за кредитом і на неї ( ОСОБА_2 ), що є грубим порушенням її прав є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що на час укладення оскаржуваного правочину договору позики від 01.04.2009 ОСОБА_2 з ОСОБА_1 перебувала в шлюбі та на той час між ними мали місце правовідносини, які регулюються ст. 65 СК України.

Крім того, за змістом заяви ОСОБА_1 , підпис останнього на якій посвідчено нотаріусом, він зазначає, що укладений правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, вимоги статті 65 СК йому відомі та зрозумілі(а.с.10 т.1).

Отже, апелянтом ОСОБА_1 на підтвердження того, що порушуються її законні права ті інтереси не надано належних та допустимих доказів у відповідності до ст.81 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що позивач ОСОБА_3 звернувся за захистом своїх порушених прав після спливу строку позовної давності є безпідставними, оскільки сторони підписали два документи: документ під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_1 01.11.2013р та документ під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » підписаний 08.09.2015р ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 .

Вказані документи, кожен окремо, підписані в межах трирічного строку позовної давності і свідчать про визнання боржником ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед ОСОБА_3 в межах такого строку, а отже переривають строк позовної давності.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що обраховуючи строк позовної давності з останнього, за часом підписання, документу, яким ОСОБА_1 визнав свої зобов`язання перед ОСОБА_3 , строк позовної давності слід рахувати з 23.09.2015року, отже на час звернення до суду (03.08.2017року) трирічний строк позовної давності не сплинув та заява відповідача ОСОБА_1 про відмову в позові з підстав спливу позовної давності, задоволенню не підлягає.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 , підписавши зазначений документ, вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, тобто з цього моменту перебіг строку позовної давності було перервано і він почався спочатку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідач заперечує факт підписання ним документу під назвою Кредит Олега Мороза від 20.11.2015року є безпідставними, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції представники позивача адвокати Хасін І.Б. та Орлова О.А. просили не враховувати та, відповідно, не перевіряти, як доказ на підтвердження факту переривання строку позовної давності зазначений документ від 20.11.2015 (за яким позивач та відповідач підписали спільний документ під назвою «кредит Олега Мороза», копія якого є в матеріалах справи, яким підтверджено, що станом на 20.11.15 загальний борг відповідача не змінився та складає 719 496,00 доларів США), так як факт переривання трирічного строку позовної давності підтверджується документом підписаним відповідачем ОСОБА_1 23.09.2015року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що в матеріалах справи відсутній будь-який документ, який подано позивачем ОСОБА_3 про збільшення та уточнення позовних вимог спростовуються наявною в матеріалах справи (на аркуші справи 97-98 т.2) заявою представника ОСОБА_3 , відповідно до якої позивач уточнює та просить стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики в сумі 337032,00 доларів США та проценти за користування позикою в сумі 51936,63 доларів США, а всього 388968,63 доларів США.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які заперечення відповідача ОСОБА_1 щодо розрахунку розміру заборгованості.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом неправильно застосовані норми права, зокрема ч.1ст.1049ЦК України, так як предметом заявленого позову є грошова сума в доларах США тоді як предметом договору позики від 01.04.2009року є грошова сума 500000 Євро є безпідставними, оскільки документи Кредит Олега Мороза від 01.11.2013р та від 23.09.2015року за своїм змістом є актами звірки взаєморозрахунків між сторонами, позика отримана в іноземній валюті (євро), а розмір боргу відповідає розміру позики переведений в іншу іноземну валюту (долари США).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що договором позики не було встановлено нарахування відсотків до фактичного повернення грошових коштів є безпідставними оскільки між позивачем та відповідачем 08.09.2015 року було підписано підсумковий документ, копія якого додана до позову, в якому визначено сумарний розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 04.09.2015рік, який складав 719 496,00 доларів США, а також сторони погодили, що проценти на вказаний борг нараховуватимуться з вересня 2015р. за ставкою 8% річних(а.с.14 т.1).

Відповідно до ч.1 ст.1048ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Крім того, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ст.1050 ЦК України).

Відповідно до ч.2 статті 625 ЦК України разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц вказано, що «3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році)».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що висновки експерта Мендрини С. -Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №17-3/472 від 26.03.2020, №17-3/464 від 24.03.2020, №17-3/471 від 25.03.2020 є такими, що проведені з порушенням вимог законодавства є безпідставними, оскільки вказані висновки відповідають основним вимогам встановленим ч. 4, 6 і 7 ст. 102 ЦПК України і розділу ІІІ Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5) містять відомості, про те що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду в даній судовій справі, а отже не викликає сумнівів щодо їх правильності.

Доводи відповідача ОСОБА_1 про недопустимість вказаних висновків судового експерта, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки фактично зводяться до незгоди з підготовкою і наданням експертом свого висновку за результатами вивчення лише наданих стороною позивача матеріалів (зразків підпису ОСОБА_1 ).

Крім того, визначення достатності наданих матеріалів для підготовки відповідного висновку відноситься до дискреційних повноважень судового експерта та залежить від застосованої ним методики, і за відсутності іншого (клопотання експерта про необхідність додаткового отримання експериментальних зразків підпису у ОСОБА_1 , як умови проведення такої експертизи) не свідчить про її неповноту, а отже помилковість.

При цьому, судом першої інстанції враховано, що на експертизу судовому експерту було надано ряд вільних зразків підпису ОСОБА_1 в документах, достовірність яких не заперечується відповідачем та експериментальні зразки отримані для проведення іншої судової експертизи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова