Дата документу 21.09.2021 Справа № 323/1591/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 323/1591/20 Головуючий у 1 інстанції: Смокович М.В.
№ 22-ц/807/1875/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 10.09.2016 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. Від даного у них з відповідачем мається спільна дитина донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний момент рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 26.07.2018 року шлюб з відповідачем розірвано. 10.04.2017 року відповідач потайки зібрала виключно свої речі та прихопивши усі їхні спільні заощадження, покинула разом з донькою спільне місце проживання за його реєстрацією у невідомому напрямку, обірвавши усі засоби зв`язку з нею. 26.02.2018 року рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області було визначено спосіб його участі у вихованні доньки, з можливістю систематичних побачень, а саме: один раз на тиждень в суботу з 11 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. за місцем проживання чи перебування дитини в присутності матері дитини ОСОБА_4 27.12.2018 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Оріхівського районного суду Запорізької області 26.02.2018 року, з зобов`язанням відповідача не чинити йому перешкод у спілкуванні і вихованні доньки. Увесь час з моменту проживання дитини з відповідачем окремо від нього відповідач перешкоджає йому у спілкуванні та вихованні дитини: уникає зустрічей, щоб мінімізувати його спілкування з дитиною, змінила номера контактних телефонів, що позбавляє його можливості навіть в телефонному режимі дізнатися про стан здоров`я та самопочуття дитини. Відповідач штучно створює такі обставини, через які він не може нормально зустрічатися з донькою.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, визнати місцем проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місцем проживання її батька ОСОБА_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 березня 2021 року в задоволені позовної заяви відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави в сумі 840,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.09.2016 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , яка після укладення шлюбу змінила дошлюбне прізвище на « ОСОБА_7 », про що було зроблено актовий запис № 1012, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно 14.04.2017 року Хортицьким районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (а.с. 29).

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 26.07.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 25-27).

Від шлюбу сторони мають спільну дитину доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією повторно виданого свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис № 16 (а.с. 28).

Дитина наразі проживає разом з матір`ю, що підтверджується наданими позивачем копіями ухвали та рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 02.03.2020 року. Також на даний факт посилається позивач та цей факт жодним чином не спростовано відповідачем.

Крім цього, відповідно до наданої позивачем копії ухвали Оріхівського районного суду Запорізької області від 02.03.2020 року вбачається, що наразі у Оріхівському районному відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (до перейменування Оріхівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області) знаходиться виконавче провадження № 57980242 з примусового виконання рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 26.02.2018 року, відповідно до якого позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково; зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_5 ; визначено спосіб участі ОСОБА_1 , як батька, у вихованні доньки ОСОБА_5 , з можливістю систематичних побачень, а саме: один раз на тиждень в суботу з 11 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. за місцем проживання чи перебування дитини в присутності матері дитини ОСОБА_2 .

Також, рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 02.03.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судом даним рішенням стягувалася моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях ОСОБА_1 через чинення перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з донькою. Рішення суду набрало законної сили 27.05.2020 року.

Судом першої інстанції надано критичну оцінку висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, з урахуванням тго, що він наданий без з`ясування усіх необхідних обставин, а саме не було досліджено ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з батьків та стан її здоров`я, не було досліджено побутові умови проживання батька дитини ОСОБА_1 ..

Судом першої інстанції були враховані положення ч. 1 ст. 161 СК України, за якими якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Як зазначив суд першої інстанції, під час вирішення спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 р., в усiх дiях щодо дiтей, незалежно вiд того, здiйснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соцiального забезпечення, судами, адмiнiстративними чи законодавчими органами, першочергова увага придiляється якнайкращому забезпеченню iнтересiв дитини.

В силу ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав позовні вимоги недоведеними, позаяк за наявності наданих позивачем доказів та фактичних обставин справи, недостатньо підстав для висновку про доцільність проживання дитини з батьком.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За роз`ясненнями, які містяться у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 „Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України", та на які послався суд першої інстанції, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Судом першої інстанції було враховано, що наданими доказами підтверджується лише факт порушення права позивача на спілкування з його дитиною, однак ніяким чином не підтверджують заявлені позивачем позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини адже джодних доказів, які підтверджували заявлені позивачем позовні вимоги (акт обстеження житлово-побутових умов проживання позивача, характеристика з місця роботи, довідка про його доходи, характеристика з місця його проживання, докази прихильності дитини, у більшій мірі, саме до батька, а не до матері, тощо), останнім не надано.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд не врахував висновок органів опіки та піклування не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, адже зазначений орган, як зазначено у відзиві на апеляційну скаргу, погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що орган опіки та піклування не досліджував умови проживання дитини та матері, та не спілкувався з дитиною з підстав від нього незалежних.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 березня 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков