ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року

м.Суми

Справа №577/2967/20

Номер провадження 22-ц/816/295/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Гринь Людмили Василівни та ОСОБА_1

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2020 року в складі судді Гетьмана В.В., ухвалене у місті Конотоп,

в с т а н о в и в:

10 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та просив:

- визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації інформацію, розповсюджену відповідачкою про те, що « Колишній мій чоловік ОСОБА_1 завдав мені тілесних ушкоджень та відносно нього відкрито кримінальне провадження за № 0000213 від 19.02.2020»;

- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену відносно нього недостовірну інформацію шляхом озвучення ОСОБА_2 в залі судового засідання, на своїй сторінці у соціальній мережі Фейсбук (зі статусом вільного публічного доступу) та шляхом направлення письмового повідомлення до дитячої музичної школи № 2, Конотопської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів, соціальним працівникам служби у справах дітей та центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Конотопської міської ради, Конотопському міськрайонному суду наступного тексту спростування: «Відомості, що поширювалися мною в усній та письмовій формі з 19.02.2020 р. стосовно справи нібито завдання мені тілесних ушкоджень моїм колишнім чоловіком ОСОБА_1 , є такими, що не відповідають дійсності. Це було з мого боку свідомим намаганням дискредитувати його перед нашими знайомими, моїми колегами по роботі, правоохоронними органами, судом та державними установами. Кримінальне провадження за № 0000213 від 19.02.2020 р., відкрите проти нього з моєї ініціативи, було закрите 10.04.2020 р. за відсутністю складу злочину. Я попросила вибачення у ОСОБА_1 за те, що свідомо завдавала шкоду його діловій та суспільній репутації для задоволення своїх власних інтересів, а також вчиняла по відношенню до нього фізичне насильство у присутності наших неповнолітніх дітей, перебуваючи у стані неконтрольованої агресії»;

- зобов`язати ОСОБА_2 в залі суду попросити вибачення у нього за нанесену шкоду честі, гідності та ділової репутації;

- заборонити відповідачці використовувати та розповсюджувати інформацію про документи, які стосуються його роботи в якості експерта міжнародних організацій і вважаються за законом конфіденційною інформацією.

Свої вимоги мотивував тим, що колишня дружина ОСОБА_2 у період грудня 2019 року - липня 2020 року поширила негативну інформацію, що він нібито по відношенню до неї та дітей здійснює фізичне і психологічне насильство. У 2019-2020 роках відповідач п`ять разів безпідставно викликала поліцію з причини здійснення ним насильницьких дій по відношенню до неї, маючи на меті дискредитації його в очах сусідів та завдання шкоди його честі і гідності, однак усі рази виклики були безпідставні, тому працівники поліції неодноразово попереджали ОСОБА_2 про відповідальність за надання неправдивих відомостей.

Серед сусідів, спільних знайомих, на роботі та в службі у справах дітей Конотопської міської ради ОСОБА_2 розповідає вигадані історії про нібито спричинені їй тілесні ушкодження, стверджує, що він є небезпечним, а всі дії по відношенню до неї та їх дітей носять ознаки злочинних.

Розпочате за заявою ОСОБА_2 кримінальне провадження від 19 лютого 2020 року, внесене до ЄРДР за № 0000213, щодо нанесення їй тілесних ушкоджень, було закрите 10 квітня 2020 року у зв`язку із відсутністю факту кримінального правопорушення, однак відповідачка продовжує розповсюджувати неправдиві відомості про відкрите кримінальне провадження, свідомо вводячи в оману представників різних державних органів, куди вона звертається. Повідомила вказані відомості колегам по роботі, працівникам дитячої музичної школи № 2 та Конотопської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів, соціальним працівникам Служби у справах дітей та Центру соціальних служб для дітей та молоді Конотопської міської ради, Конотопському міськрайонному суду. Через надану ОСОБА_2 неправдиву інформацію, Служба у справах дітей відмовила йому у праві отримати акт обстеження житлово-побутових умов проживання його молодшого сина і повідомляти адресу його поточного проживання.

Поширенням вказаної інформації відповідач створила негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушивши честь і ділову репутацію, оскільки його професія наукового співробітника, незалежного консультанта міжнародної гуманітарної організації є соціально важливою, передбачає безперервний процес взаємодії з людьми. Процедура працевлаштування консультантом в системі ООН, де він працює з 2008 року, передбачає обов`язкове регулярне письмове повідомлення кандидатом на посаду про наявність/відсутність в його біографії адміністративних, кримінальних правопорушень, а також перебування під слідством у якості обвинуваченого.

У вересні-жовтні 2018 року ОСОБА_2 таємно скопіювала і поширила з власної електронної адреси на електронні адреси своєї сестри, знайомої цілий ряд його службових документів конфіденційного і суворо конфіденційного характеру. Використовуючи в подальшому викрадену інформацію, відповідач дискредитувала та порочила його ділову репутацію, завдала значної шкоди його іміджу співробітника ФАО ООН, що змусило його звернутися до суду з цим позовом.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2000 грн витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Гринь Л.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині стягненні на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн та прийняти нову постанову в цій частині, якою стягнути з ОСОБА_1 на її користь 6000 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції .

Вказує, що разом із відзивом на позов позивачу надсилався попередній розрахунок витрат відповідача на професійну правничу допомогу, тобто він був обізнаний з орієнтовним розміром таких витрат - 15000 грн, які в подальшому було підтверджено на суму 6000 грн, однак про зменшення судом розміру цих витрат не заявляв, отже погоджувався з ним навіть у заявленому орієнтовному розмірі, вважав обґрунтованим, доведеним та співмірним.

Доводить, що право заперечувати суму наданого стороною розрахунку судових витрат має виключно інша сторона шляхом подачі відповідного клопотання, тому, за відсутності клопотання позивача, зменшивши за власною ініціативою розмір понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, суд вийшов за межі своїх повноважень. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору.

Зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі і наявність тільки усних заперечень проти заяви про відшкодування судових витрат, за відсутності доказів не співмірності заявлених стороною витрат на правову допомогу або завищення їх розміру, не може бути підставою для зменшення розміру витрат на правову допомогу.

Вважає, що судом не взято до уваги та не оцінено належним чином об`єм роботи адвоката по справі, наявність доказів підтвердження реальності надання правової допомоги та доказів сплати клієнтом на користь адвоката гонорару в сумі 6000 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну справу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, невідповідність його нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильну оцінку наданих ним доказів, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом при розгляді справи не враховано факт доведення недостовірної інформації до відома багатьох осіб різним способами. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно не було проведено допит свідків - безпосередніх отримувачів недостовірної інформації.

Вказує, що відзив на позов та інші документи по справі йому належним чином не надсилалися, оскільки були відправлені на електронну адресу невідомої людини, він отримав відзив лише 19 січня 2021 року, тобто вже після ухвалення рішення по суті справи, тому він був позбавлений можливості вивчити ці документи та висловити суду свою позицію щодо суті відзиву та долучених матеріалів, надати додаткові докази.

Вважає, що беззаперечним доказом поширення відповідачкою неправдивої негативної інформації щодо нього, є надана суду копія листа від 24 лютого 2020 року, написаного особисто ОСОБА_2 , де вона повідомляє Службі захисту дітей неправдиву інформацію про тілесне ушкодження, отримане нібито внаслідок застосування ним відносно неї фізичного насильства.

Зазначає, що постанова прокуратури від 14 вересня 2020 року про скасування постанови поліції про припинення кримінального провадження № 0000213 від 19 лютого 2020 року не має ніякого відношення до суті справи і не може впливати на виправдання чи пояснення дій по поширенню недостовірної інформації відповідачкою. У кримінальному провадженні йому навіть не визначався його процесуальний статус як підозрюваного або обвинуваченого, що свідчить про його непричетність до здійснення правопорушення. До з`ясування обставин заподіяння відповідачці тілесних ушкоджень рішення суду є передчасним, прийнятим в результаті упередженого, необ`єктивного розгляду справи.

Доводить, що ОСОБА_2 було незаконно скопійовано та поширено третім особам його службову інформацію з обмеженим доступом , яка має гриф «конфеденційно», це може завдати шкоди його позитивній діловій репутації та оцінці ділових і професійних якостей при виконанні службових обов`язків.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гринь Л.В. залишити без задоволення. Зазначає, що гонорар адвокату у розмірі 6000 грн сплачений ОСОБА_4 31 липня 2020 року і він не має відношення до цієї справи, оскільки провадження у даній справі відкрите 25 серпня 2020 року, а тому відсутні підстави для стягнення з нього навіть 2000 грн цих судових витрат. У меморіальному ордері про отримання «АК «Гринь і партнери» гонорару від ОСОБА_4 не зазначено, за ведення якої цивільної справи сплачена ця сума.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника - адвоката Волкової І.І., які підтримали доводи апеляційної скарги позивача та заперечували проти доводів апеляційної скарги представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 31 липня 1998 року по 23 березня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 11).

У рішенні Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 березня 2020 року про розірвання шлюбу сторін зазначено, що «19 лютого 2020 року в ході сварки відповідач наніс тілесні ушкодження ОСОБА_2 , в результаті чого остання змушена була звернутися із заявою до відділу поліції, про що внесені відомості до ЄРДР. За наведених обставин, примирятися з відповідачем категорично не бажає, тому просить шлюб розірвати».

У акті від 19 березня 2020 року розслідування нещасного випадку, що стався 19 лютого 2020 року в КЗ Сумської обласної ради Конотопській загальноосвітній санаторній школі-інтернаті І-ІІ ступенів, члени комісії прийшли до висновку, що нещасний випадок з учителем ОСОБА_2 не стосувався виконання посадових обов`язків, а виник на грунті неприязних подружніх стосунків (а.с. 41-44).

10 квітня 2020 року постановою слідчого СВ Конотопського ВП ГУНП в Сумській області закрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України за фактом спричинення тілесних ушкоджень відповідачу ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 10).

Постановою Конотопської місцевої прокуратури від 14 вересня 2020 року вказану постанову слідчого скасовано (а.с. 64).

ОСОБА_1 посилається на те, що у відзиві, наданому ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_5 до неї про позбавлення батьківства, вона зазначає про його ганебну поведінку, через яку змушена була неодноразово звертатися до поліції. Зокрема через застосування фізичної сили (а.с. 12-17).

24 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до служби у справах дітей Конотопської міської ради про надання висновку про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 , надати акт обстеження житло-побутових умов за його місцем проживання. Однак, отримав повідомлення про неможливість повідомити адресу фактичного місця проживання ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_2 не надала згоди на розповсюдження вказаної інформації з метою уникнення переслідувань, залякувань та здійснення насильства відносно неї та можливого негативного впливу з даного приводу на дитину (а.с. 18-21).

Судом встановлено, що відповідачем була поширена інформація щодо застосування до неї ОСОБА_1 фізичного насильства.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано суду доказів поширення відповідачем недостовірної інформації про нього на своїй сторінці у Фейсбук, серед знайомих, сусідів та працівників Дитячої музичної школи № 2, Конотопської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів, Служби у справах дітей та Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Конотопської міської ради, Конотопському міськрайонному суді.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Частиною 1 ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Аналогічне право передбачено статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої право на вільне вираження своїх поглядів включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Враховуючи наведене, беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з другого боку.

Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Як вбачається з роз`яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі в тексті - Постанова Пленуму ВСУ № 1), чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Відповідно до роз`яснень п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 1 юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Згідно з роз`ясненнями п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 1 обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

У п.п.16-17 Постанови Пленуму ВСУ № 1 визначено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертів, рішеннях органів влади місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інших порядок оскарження.

Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

На підставі доказів, наданих відповідачем для спростування доводів позовної заяви, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що інформація про заподіяння їй позивачем тілесних ушкоджень не підлягає спростуванню, оскільки зазначена у постанові органу досудового слідства, рішенні суду, відзиві на позов, заяві до Служби у справах дітей.

Крім того, судом встановлено, що постановою Конотопської місцевої прокуратури від 14 вересня 2020 року скасовано постанову поліції про припинення кримінального провадження № 0000213 від 19 лютого 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України (а.с. 64), на яку посилався ОСОБА_1 в своєму позові, обґрунтовуючи поширення недостовірної інформації щодо нього ОСОБА_4 .

Доказів недостовірності поширеної інформації та порушення його особистих немайнових позивач не надав.

Надані позивачем докази підтверджують лише поширення інформації, проте, не доводять її недостовірності.

Колегія суддів не приймає нові докази, надіслані ОСОБА_1 до апеляційного суду 22 лютого 2021 року, тобто поза межами строку на апеляційне оскарження, а саме: флешку, на якій, як зазначає позивач, маються два документи з незаконно поширених ОСОБА_2 файлів, які носять конфіденційний характер, виходячи з наступного.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 192/875/17 сформовано наступний правовий висновок.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як положення статті 43 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов`язки.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу у дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції у суді першої інстанції.

У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.

Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.

Проте, подаючи нові докази до апеляційного суду, ОСОБА_1 не навів об`єктивних підстав їх неподання у визначений ст. 83 ЦПК України строк до суду першої інстанції. Розгляд справи судом першої інстанції здійснювався з повідомленням учасників. Вказаний доказ перебував саме у позивача та міг бути поданий у визначений процесуальним законом строк.

Така відмова суду у долученні нових доказів до матеріалів справи відповідає нормам процесуального закону та не порушує прав позивача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд першої інстанції, стягуючи з позивача на користь відповідача частину витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн, мотивував свій висновок тим, що у зв`язку з не надсиланням позивачу матеріалів про понесення відповідачем витрат на правничу допомогу, ОСОБА_1 був позбавлений можливості доводити неспівмірність цих витрат, тому виходячи з критерію розумної необхідності, врахувавши характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, зміст відзиву на позов та обсяг доданих матеріалів, участь адвоката відповідача у двох судових засіданнях, суд самостійно визначив належний до відшкодування розмір судових витрат.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 та ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до роз`яснень п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, правнича допомога відповідачу ОСОБА_4 надавалась адвокатом Гринь Л.В. на підставі укладеного нею з Адвокатським об`єднанням «АДВОКАТСЬКА КОМПАНІЯ «ГРИНЬ ТА ПАРТНЕРИ» Договору про надання правничої (правової) допомоги від 04 вересня 2020 року та ордеру від 06 вересня 2020 року (а.с. 45, 46-52).

Фінансові відносини між Адвокатською компанією та клієнтом ОСОБА_4 врегульовані Додатковою угодою до Договору від 04 вересня 2020 року (а.с. 83-84).

У звіті про виконані роботи по Договору про надання правничої (правової) допомоги від 04 вересня 2020 року АК «Гринь та Партнери» визначено об`єм виконаних робіт та оплата за проведену роботу, а саме: консультацію клієнта, узгодження правової позиції з клієнтом, вивчення та правовий аналіз наданих клієнтом документів (1 год.) - 1500 грн; пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах, підготовка та складання відзиву (2 год.) - 3000 грн, прогнозована участь у судових засіданнях - засідання по 1 год., вивчення та роз`яснення судового рішення (1 год.) - 1500 грн. Всього по справі № 577/2967/20 клієнту надані правові послуги на суму 6000 грн (а.с. 65).

Згідно з меморіальним ордером № @2PL939933 від 31 липня 2020 року АК «Гринь та Партнери» АО одержано 6000 грн гонорару за ведення цивільної справи ОСОБА_2 (а.с. 66).

24 листопада 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про стягнення з ОСОБА_1 понесених нею витрат на правничу допомогу в сумі 6000 грн (а.с. 82).

Визначаючи до стягнення в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у справі у сумі 2000 грн, а не 6000 грн, як було заявлено ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що такий розмір є не співмірним, не відповідає складності справи, ціні позову, об`єму виконаних робіт та витратам часу для їх виконання.

Так, суд першої інстанції, врахувавши об`єм та види наданих адвокатом послуг, сукупність обставин цієї конкретної справи, дійшов висновку, що розмір судових витрат у сумі 2000 грн є співмірним із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, затраченим часом на надання таких послуг (підготовка відзиву на позов не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи, адвокат був обізнаний з позицією сторін у справі, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, участь у двох судових засіданнях, які відкладалися), на думку колегії суддів, зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 2000 грн відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про безпідставність зменшення судом розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу за відсутності про це клопотання позивача, оскільки судом було встановлено, що позивач не був обізнаний з розміром витрат відповідача, понесених на професійну правничу допомогу, оскільки відзив та додані документи, серед яких договір про надання правничої допомоги ОСОБА_4 , не були надіслані (надані) ОСОБА_1 у визначеному ст. 178 ЦПК України порядку.

Посилання ОСОБА_1 , що витрати на правничу допомогу понесені ОСОБА_2 в іншій справі, тому він не повинен їх відшкодовувати, є необґрунтованим.

Витрати ОСОБА_2 на правничу допомогу в апеляційному суді не підтверджені документально, тому підстав для їх відшкодування не вбачається.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Посилання та доводи осіб, які подали апеляційні скарги, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гринь Людмили Василівни та апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко