ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1404/21Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Бондаренка С.І., Сіренка Ю.В.,
за участю секретаряЧуйко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 квітня 2021 року (повний текст судового рішення виготовлено 05 травня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банк «Приватбанк» (далі АТ «КБ ПриватБанк», банк) про визнання правочину недійсним та відшкодування збитків, -

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до АТ «КБ ПриватБанк», який мотивував такими доводами.

25.04.2014 позивач відкрив депозитний рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та вніс грошові кошти на строк 366 календарних днів до 25.04.2015. Позивач не мав можливості розпоряджатися своїм вкладом через особливості своєї роботи, тому вирішив видати довіреність на свою племінницю ОСОБА_2 26.11.2016 він звернувся до відділення банку разом нею, де й оформив відповідну довіреність на племінницю та продовжив договір вкладу строком до 02.05.2017 року.

03.05.2017 при зверненні ОСОБА_2 до відділення АТ КБ «Приватбанк» у м. Золотоноша її було повідомлено про те, що жодної довіреності на неї оформлено не було, а тому вона не може розпоряджатися депозитом Різника І.Я.

Позивач особисто звернувся до відділення АТ КБ «ПриватБанк» після повернення із плавання в липні 2018 року та дізнався, що в червні 2018 року його депозит був закритий, кошти зняті представником за довіреністю ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання якої є відмінним від зареєстрованого місця проживання його племінниці.

При ретельній перевірці повноважень такого представника позивачем було встановлено, що особа, якій було видано кошти та на яку в дійсності було оформлено працівником банку довіреність, взагалі невідома позивачеві, має інші персональні дані, РНОКПП та адресу реєстрації.

Таким чином позивач стверджує, що відповідач здійснив неправомірну виплату його коштів третій особі, яка взагалі позивачу не відома, а підставою такої виплати стала невірно оформлена працівником банку довіреність.

При цьому, в обґрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_1 вказує наступне.

Працівник банку при оформлені довіреності належним чином не перевірила особу, зокрема її особисті дані, в наслідок чого, при оформлені довіреності в електронній системі банку замість племінниці позивача було електронною системою підтягнуто відомості про іншу особу, яка має таке ж прізвище, ім`я та по батькові, а також дату, місяць та рік народження, однак є позивачу невідомою особою.

Довіреність оформлювалась представником банку в електронному вигляді, підписувалась позивачем шляхом проведення пальцем по планшету, для ознайомлення позивачу не надавалася, що позбавило його можливості перевірити дані особи, яка зазначена у цій довіреності.

Депозитний вклад було пролонговано 05.05.2017, а невідома позивачу особа заволоділа коштами позивача 16.06.2018, тобто до закінчення строку дії договору, а тому відповідач повинен був оформити таку видачу коштів як дострокове розірвання строкового договору та отримати від ОСОБА_2 відповідну заяву.

За вказаними подіями позивач звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою по вчинення кримінального правопорушення, внаслідок чого було відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000 від 27.07.2018 року, в ході проведення якого було встановлено, що невідома позивачу ОСОБА_2 із жодними заявами до відповідача не зверталася.

На думку позивача, банк допустив порушення процедури оформлення довіреності від позивача на користь своєї племінниці, у зв`язку із чим документ є нікчемним та не відповідає волевиявленню особи, яка його укладала, не дотримався процедури дострокового розірвання депозитного вкладу, чим завдав збитків позивачу.

При оформленні вказаної довіреності відповідачем були порушені вимоги норм ст.ст. 203, 207 ЦК України щодо письмової форми довіреності. Також позивач посилається на норми ст. 229 ЦК України як на правову підставу визнання такого правочину недійсним, вказуючи, що помилка полягала в тому, що відповідачем була обрана невірна особа з бази даних, інформація про вказану особу не була перевірена працівником відповідача, що стало причиною надання права розпоряджатися рахунком позивача невідомій особі.

Помилка відповідача завдала позивачу та його сім`ї суттєву моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 50000,00 грн.

Мотивуючи позов такими доводами, позивач просив визнати довіреність №deperl052684627 від 21.11.2016 року недійсною, а також застосувати наслідки недійсності правочину, який вчинений під впливом помилки та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача збитки в сумі 6486.66 дол. США, що включають 6252 дол. США - сума депозиту, 234.66 дол. США - 5% річних за користування грошима, а також стягнути із АТ КБ «Приватбанк» моральну шкоду в сумі 50000,00 грн.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

При цьому, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів, що саме внаслідок неправомірних дій працівників банку ним помилково була видана довіреність на особу, за дії якої фактично тепер банк повинен відшкодувати позивачу заподіяні збитки. Тим більше, що як встановлено судом до банку звернулася особа, на ім`я якої була видана відповідна довіреність із відповідними повноваженнями, а у працівників банку не було жодних законних підстав відмовити такій особі у вчиненні дій щодо розірвання договору вкладу та зняття коштів.

Рішення оскаржено позивачем в апеляційному порядку, який вважає, що рішення винесено передчасно, без належної перевірки, є незаконним та необґрунтованим, та підлягає скасуванню за таких підстав.

Банк не дотримав вимоги закону при видачі довіреності, оскільки позивача не було ознайомлено з текстом довіреності, тому він не мав змоги перевірити особисті дані повіреного. Друкований екземпляр довіреності не видавався позивачу. Довіреність підписана не електронним цифровим підписом, а шляхом підпису пальцем по екрану планшету, що унеможливлює проведення експертизи для встановлення належності підпису позивачеві.

Помилка відповідача полягає в тому, що через недбалість працівника банку було обрану невірну особу з бази даних, повна інформація якої не була банком перевірена, у зв`язку з чим невідома позивачу особа набула права на розпорядження коштами позивача.

Вказує, що у зв`язку з допущеним недбальством, довіреність на ім`я ОСОБА_2 РНКОПП НОМЕР_1 є нікчемним, не відповідає волевиявленню позивача, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи встановлено такі обставини.

Між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» 25.04.2014 було укладено договір вкладу «Стандарт» за №SAMDNWFD200, відповідно до умов якого позивач вніс на рахунок депозитного вкладу кошти: 25.04.2014 - 4900 дол. США; 28.04.2014 - 60000,00 грн.; 30.04.2014 - 20000,00 грн.

21.11.2016 представником АТ КБ «Приватбанк» Ширяєвою Л.В. була складена довіреність №deperl052684627, відповідно до якої ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 розпоряджатися повністю його рахунком по вкладу SAMDNWFD200 від 25.04.2014 року, а також рахунком по вкладу SAMDNCA89 від 25.04.2014 року, для чого надав право за нього розписуватись та виконувати всі дії та формальності, що пов`язані з цим дорученням. Довіреність видана на строк дії вкладу SAMDNWFD200 без права передовіри та дійсна до закінчення терміну дії вкладу.

Факт укладення договору вкладу та внесення позивачем коштів жодною із сторін не заперечується, як і не заперечується факт звернення позивача до відповідача із наміром надати довіреність на управління вкладом іншій особі.

В оцінці доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом, зазначив, що довіреність видана внаслідок помилки банку. Як на правові підстави позову позивач посилався на правила статті 203 ЦК України.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору, а й за іншими обставинами, наприклад: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі тощо.

Суд не погоджується з доводами позовної заяви та апеляційної скарги про те, що помилка в частині відомостей про повірену особу в оспорюваній довіреності виникла саме з вини працівника АТ КБ «ПриватБанк», оскільки довіреність містить підпис Різника І.Я. (а.с. 16), копію якої долучено до позову.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України, статей 229-233 ЦК України недійсність вчинених правочинів, визначається тоді, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Загальні вимоги до письмової форми правочину встановлені у статті 207 ЦК України. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність є одностороннім правочином, вольова дія однієї сторони. На довіреність, як на цивільний правочин розповсюджуються загальні вимоги закону щодо правочинів.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що банк при складанні правочину не надав позивачу текст довіреності для ознайомлення, допустивши при цьому помилку щодо відомостей про повірену особу.

Колегія суддів критично відноситься до даного твердження, оскільки сам текст довіреності з підписом позивача було долучено до позовної заяви. Підписуючи довіреність саме позивач повинен був перевірити інформацію щодо свого повіреного, тому помилка щодо адреси та РНОКПП повіреної особи виникла з власного недбальства позивача, що виключає можливість визнати таку довіреність недійсною.

Звертаючись з позовом, як на підставу позову ОСОБА_1 посилався на те, що він не мав волевиявлення на укладення оспореної ним довіреності на розпорядження його депозитними коштами, виданої на ім`я ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 та не підписував її.

Обов`язок доказування невідповідності підпису позивача на оспорюваному договорі процесуальний закон покладає на позивача, а тому саме він зобов`язаний це доводити, зокрема в спосіб, визначений ним та законом, шляхом проведення в справі судової почеркознавчої експертизи. Відповідний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 760/10691/18.

Крім того, суд першої інстанції правильно зауважив, що позивач, заявляючи, що ОСОБА_2 , яка має РНОКПП НОМЕР_2 , протиправно заволоділа його коштами, однак не залучив її до участі у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що відповідач допустив недбальство при оформленні довіреності, у зв`язку з чим вважає, що такий документ є нікчемним.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (постанова Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з положенням ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і буз включення до нього недійсної частини.

З огляду на вказані норми закону, такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується лише до оспорюваних правочинів.

Визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемний правочин є таким у силу закону.

Зазначене узгоджується з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), у якій Суд дійшов висновку, зокрема про те, що визнання недійсним нікчемного правочину не є способом захисту прав та інтересів, установлених законом.

Оспорюваний правочин не є нікчемним в силу закону.

Колегія суддів не встановила вини банку при допущенні помилки в оформленні довіреності на ім`я ОСОБА_2 , яка має РНОКПП НОМЕР_2 , оскільки в довіреності наявний підпис самого позивача, а отже видаючи довіреність саме на довірителя покладається обов`язок перевірити особу повіреного.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду, проте не містять достатніх доказів на спростування висновків суду. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2021 року.

Судді