Справа №487/1766/20
Провадження № 22-ц/812/1559/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 вересня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із серестарем судового засідання -Лівшенком О.С.,

без участі осіб,які належним чином повідомлені про дату , час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

акціонерного товариства «Альфа-Банк»

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2021 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Павловою Ж.П., дата складання повного тексту не зазначена, за позовом Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими що втратили право користування майном,-

В С Т А Н О В И В:

25 березня 2020 року Акціонерне Товариства «Альфа-Банк» (далі АТ «Альфа-Банк»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими що втратили право користування майном.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання його до АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником всього майна, прав та обов`язків ПАТ «Укрсоцбанк», які виникають у позивача, з 15 жовтня 2019 року.

Згідно ст.37 Закону України «Про іпотеку» AT «Альфа Банк», було оформлено право власності на квартиру, загальною площею 369,7 кв.м, площею 149,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належав на праві власності ОСОБА_5 . Підставою для реєстрації права власності AT «Альфа Банк» на нерухоме майно було відповідне застереження в п.п. 4.6.3. Договору іпотеки від 30 серпня 2007 року, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Таким чином, законним власником спірного нерухомого майна - є AT «Альфа Банк».

Відповідачі, втративши право власності на квартиру, втратили, відповідно до ст. 31 ЦК України, право користування житловим приміщенням.

Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, їм було надіслано вимоги про добровільне виселення.

Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання в будинку, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійснені законних прав власнику, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив визнати відповідачів, такими, що втратили право користування двокімнатною квартирою, загальною площею 369,7 кв.м. жилою площею 149,8 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , та зняти останніх з реєстраційного обліку та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача витрати по оплаті судового збору.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Мотивуючи підстави відмови, суд першої інстанції вказував на те, що квартира АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого Балкіною О.Л., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 16 листопада 2005 року, не була придбана за кредитні кошти.

Більш того, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

А відтак. підставою для відмови в позові про виселення є відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, оскільки суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення.

За такого, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі ст.109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними.

Отже, здійснюючи стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя АТ «Альфа-Банк», банк був обізнаний, що у спірному житловому приміщенні зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а отже мав усвідомлювати, що права власника квартири АДРЕСА_3 обмежуються у зв`язку і наявністю прав осіб, які мають право користування вказаним житловим приміщенням, та міг передбачити можливе обтяження його майбутньої нерухомості, проте не здійснив достатньо належної обачності при реєстрації права власності.

Суд першої дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки задоволення позову та позбавлення відповідачів права на житло без надання іншого житла не буде відповідати принципу пропорційності, оскільки усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном новим власником можливо лише за умови виселення попереднього власника з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, проте таке виселення без надання іншого приміщення не допускається.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, АТ «Альфа-Банк» оскаржило його в апеляційному порядку та посилаючись на його необґрунтованість, ухвалення з порушенням норм чинного законодавства, просило про його скасування та ухвалення нового про задоволення вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач зазначав, що з 29 жовтня 2019 року по теперішній час АТ «Альфа-Банк» є власником спірної квартири. Відповідачам було направлена вимога про добровільне виселення.

У відповідності до приписів ст.109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Проте вимоги ст.109 ЖК УРСР не може беззаперечно використовуватися боржником проти законних вимог кредиторів у всіх випадках, коли предметом іпотеки були житлові приміщення призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосовано, коли боржник має декілька місць придатних для проживання.

Дія цієї статті спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. А встановлення обставин про те, що у відповідача є інше постійне місце проживання, в якому він проживає, дає підстави для його виселення із житлового приміщення без надання іншого приміщення.

Однак, матеріали справи не містять жодного доказу того, що спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідачів.

Більш того, на думку представника апелянта, не надання відповідачами жодних заперечень з приводу цього спору, свідчить про визнання ними позовних вимог.

Зважаючи на такі обставини, апелянт вважає, що відсутні підстави для надання відповідачам альтернативного житла.

Окрім цього, апелянт зазначає про хибність висновку суду про відмову у задоволені позову, з огляду на те, що право члена сім`ї власника житла користуватися цим житлом може виникнути та існувати лише за наявності права власності на нього в особи, членами сім`ї якого вони є, а із припинення права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Рогатюк А.І. погоджується з висновками суду першої інстанції та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Правом на подачу відзиву решта відповідачів не скористалися.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Від представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Рогатюка А.І. на електронну пошту апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання та проведення судових засідань в режимі відеоконференції, в якому посилаючись на неможливість прибуття у судове засідання на 07 вересня 2021 року на 10.30 та участь у судовому засіданні у цій справі на зазначену дату у внаслідок гострої епідеміологічної ситуації в Україні він спричиненої коронавірусом СОВІД -19, а також у зв`язку з встановленням дії карантину на всій території України згідно з постановами Кабінету міністрів України від 11 березня 2020 року №211, від 20 травня 2020 року №392, від 17 червня 2020 року №500, просив відкласти розгляд справи на іншу дату з можливістю проведення судових засідань в режимі відоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, надіслати на його адресу копію апеляційної скарги разом із додатками. Інших поважних причин для відкладення розгляду справи та доказів на їх підтвердження, клопотання не містить.

Розглянувши означене клопотання колегія суддів залишає його без задоволення, оскільки саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи суддів. Окрім того, неявка у судове засідання представника відповідача, враховуючи доведення його позиції безпосередньо із відзиву на апеляційну скаргу, а також достатність матеріалів справи необхідних для здійснення апеляційного перегляду, не перешкоджає розгляду справи по суті за їх відсутності.

Зважаючи на відмову представникові відповідача ОСОБА_5 адвоката Рогатюка А.І. у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, повідомлення учасників справи у відповідності до ст.128 ЦПК України про дату, час та місце розгляду справи та з врахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто за відсутністю сторін.

З врахуванням наведеного, відсутні підстави для задоволення клопотання щодо проведення наступних судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 30 серпня 2007 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, відповідно до якого остання є майновим поручителем за зобов`язаннями юридичної особи ТОВ «Бугстрім-Маркет» за договором відновлювальної кредитної лінії №640/3-153 від 30 серпня 2007 року, розмір основного зобов`язання за яким становить 775 000 грн. та передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: належну їй на праві власності за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Балкіною О.Л. 16 листопада 2005 року, двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 ( а.с.5-6).

За умовами п.1.4 ст.1 іпотечного договору, повернення кредиту у сумі 775 000 грн., з порядком погашення відповідно до умов договору, яким обумовлено основне зобов`язання та кінцевим терміном погашення всієї заборгованості до 25 серпня 2012 року, а також дострокове погашення у випадках, передбачених Договором, яким обумовлене основне зобов`язання, сплата процентів 16% річних та комісії у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором.

У разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в один із передбачених іпотечним договором способів ( п.п.4.1 та 4.6 ст.4 іпотечного договору). ( а.с.5-6).

Так, підпункт 4.6.3 пункту 4.6 статті 4 Іпотечного договору передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно рішення №5/2019 AT «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було припинено Акціонерне Товариство «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «Альфа-Банк», де в п.п.1.2. визначено, що останній є правонаступником всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк», з 15 жовтня 2019 року ( а.с15,16-21).

30 жовтня 2019 року АТ «Альфа Банк» в порядку позасудового звернення на предмет іпотеки набув право власності на вказану квартиру АДРЕСА_2 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно( а.с.8-10).

У матеріалах справи міститься вимога АТ «Укрсоцбанк» №85 від 21 січня 2020 року, адресована відповідачам про виселення та зняття з реєстраційного обліку, а також реєстр рекомендованих поштових відправлень, список згрупованих поштових відправлень, квитанція ПАТ «Укрпошта» від 23 січня 2020 року про направлення відповідачам рекомендованого листа ( а.с.11,12,13,14).

Також судом встановлено, що у спірній квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані та мешкають відповідачі ОСОБА_1 , 1989 року народження, ОСОБА_2 ,1998 року народження, ОСОБА_3 ,1959 року народження, ОСОБА_4 ,1996 року народження, ОСОБА_5 , 1967 року народження.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду за захистом своїх прав власника, обґрунтовуючи їх порушення фактом проживання та реєстрації відповідачів у спірній квартирі, власником якої він є і якою він бажає розпорядитися.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки задоволення позову та позбавлення відповідачів права на житло без надання іншого житла не буде відповідати принципу пропорційності, оскільки усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном новим власником можливо лише за умови виселення попереднього власника з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, проте таке виселення без надання іншого приміщення не допускається.

Проте, відмовляючи у задоволенні позову, суд не в повній мірі врахував предмет спору в цій справі, не встановив усіх обставин, що мають значення для справи в контексті позовних вимог, та не визначив відповідні до них правовідносини і не застосував норми матеріального права, які їх регулюють.

Відповідно до ч. 1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з приписами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-709цс16).

До того ж, відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

На підтвердження того, що право власності на спірну квартиру перейшло до позивача на підставі договору, останнім надано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, в якій власником зазначено ПАТ «Укрсоцбанк».

Проте порушення права власності чи законного володіння зі сторони відповідачів є недоведеним.

Згідно ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2ст.77, ч.1 ст.95, ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно з ч. 1ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, в матеріалах справи, належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про те, що відповідачі чинять перешкоди у здійсненні права користування спірним майном позивачем не надано, колегія суддів вважає підстави, на які посилається АТ «Укрсоцбанк» в обґрунтування своїх вимог є недоведеними.

Крім того, за змістом ч.2ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Матеріали справи, містять відомості про направлення вимоги про добровільне виселення, проте вимоги про виселення останнім не заявлялись, тому позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають.

До того ж сам по собі факт реєстрації відповідача за адресою спірної квартири також не може свідчити про проживання за вказаною адресою, користування нею, а отже і здійснення перешкод у реалізації права власності позивачем.

Більш того, законодавство передбачає можливість заявлення вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у відношенні осіб, які не проживають у жилому приміщенні, проте зберігають за собою право користування цим приміщенням. Такі висновки відповідають положенням ст.ст.71,72 і ст.107 ЖК України та ст.405 ЦК України, які пов`язують втрату особою права користування житлом із її вибуттям або відсутністю.

Відповідно до приписів ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, які врегульовують правовідносини щодо припинення житлових прав мешканців переданого в іпотеку жилого приміщення, і згідно яких звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

За такого, заявлені позивачем вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, у зв`язку з тим , що відповідачі мешкають у спірній квартирі не призведе до дійсного захисту інтересу позивача і потягне необхідність повторного звернення до суду із вимогами про виселення відповідачів, оскільки виселення відбувається виключно у судовому порядку.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі не надали до суду доказів того, що у них відсутнє будь-яке інше житлове приміщення не мають правового значення для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2020 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 13 вересня 2021 року.