Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/17440/21
Номер провадження 22-ц/824/13165/2021
Головуючий у суді першої інстанції Л.М. Виниченко
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
21 грудня 2021 року Київ

Номер справи 755/17440/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Дніпровська районна в м.Києві державна адміністрація

розглянувши за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Винниченко Л.М., в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, повне рішення складено 21.04.2021,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва» про визнання незаконним, скасування розпорядження та зобов`язання видати ордер на житлове приміщення у гуртожитку.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що на підставі розпорядження ДП «Будінвестсервіс» №115/525 від 13.10.1998 вона вселилася до кімнати АДРЕСА_1 , де в подальшому 08.09.2006 Дніпровським РУ ГУ МВС України у м.Києві було зареєстровано її місце проживання, а з 09.02.2008 ОСОБА_1 перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов. Дана кімната являється єдиним її житлом, де також проживають її донька та онука, позивач проживає у ній понад 20 років та справно сплачує комунальні послуги. Вказувала, що договір найму житлового приміщення було фактично укладено шляхом того, що вона тривалий час у ньому проживає, своєчасно сплачує за проживання у гуртожитку, претензії з приводу проживання у вказаній кімнаті, а також питання щодо її виселення ніким не порушувались. Таким чином, враховуючи відсутність у ОСОБА_1 будь-якого іншого житла, невикористання нею права на безоплатну приватизацію, її вселення і користування кімнатою у гуртожитку на умовах договору найму протягом тривалого часу, наявність зареєстрованого місця проживання у вказаному приміщенні, а також перебування на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, позивач вважає себе такою, що підпадає під дію Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку».

З метою відновлення свого порушеного права на житло та отримання ордеру на право зайняття вищевказаної кімнати у гуртожитку, позивач у встановленому порядку звернулася до відповідача із відповідною заявою, проте розпорядженням Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації від 12.06.2019 за №464 «Про видачу ордерів на житлову площу мешканцям гуртожитку на АДРЕСА_2 та інші квартирні питання» ОСОБА_1 було відмовлено у видачі ордера на право зайняття даної кімнати у зв`язку з відсутністю документів, які посвідчують її право на поселення в зазначену кімнату і реєстрації місця проживання в гуртожитку.

Оскільки вказане розпорядження відповідача позивач вважає необґрунтованим, прийнятим з порушенням вимог законодавства та таким, що грубо порушує її житлові права, остання була змушена звернутися до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просила суд визнати незаконним та скасувати вищевказане розпорядження відповідача від 12.06.2019 за №464 в частині відмови у видачі їй ордера на займану кімнату та зобов`язати відповідача видати їй ордер на право зайняття кімнати АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно пункту 1 та 2 частини другої статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» на позивача не поширюється дія вказаного Закону, оскільки вона була тимчасово заселена ДП «Будінвестсервіс» до спірної кімнати без відповідного ордеру та у період часу з 06.03.2006 по 07.07.2008 працювала у вказаному підприємстві двірником за контрактом. При цьому, в ході розгляду даної справи судом позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності правових підстав поселення до вказаного гуртожитку з дати першої реєстрації - 08.09.2006 та в подальшому при продовженні реєстрації. У зв`язку із чим, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи посилання ОСОБА_1 на незаконність розпорядженням Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації від 12.06.2019 за №464.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, пославшись на порушення судом норм процесуального права та на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, на підставі чого просила скасувати вказане рішення суду та ухвалити у справі нове, яким її позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що місцевий суд, відмовляючи у задоволенні її позову та посилаючись на те, що позивач не підпадає під дію Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», не врахував, що в цьому разі під дію цього ж закону не підпадають 90% мешканців даного гуртожитку, оскільки такі у свій час також поселились до нього на підставі листів-направлень керівників підприємств, тощо. Втім, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що у 2011 році було внесено відповідні зміни до вищевказаного Закону, а саме визначено у статті 1 цього Закону, що сфера його дії поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Проте, після 2017 року до вказаного Закону знову було внесено зміни, згідно яких більша частина мешканців знову стала вважатися безправними. Враховуючи той факт, що позивач поселилась до гуртожитку у 1998 році, то у період з 2011 по 2014 рік підпадала під дію відповідної редакції вказаного Закону і вважалась такою, що законно проживає у гуртожитку і має всі права, визначені Законом України «Про реалізацію житлових прав мешканців гуртожитку». При цьому, враховуючи визначену статтею 22 Конституції України заборону скасовувати і звужувати права і свободи людини, місцевий суд не врахував, що заявник набувала прав на проживання і на приватизацію займаної кімнати згідно вищевказаного Закону, у редакціях, що діяли в 2011-2014 роках і відповідно не може бути позбавлена цих прав.

У зв`язку із викладеним ОСОБА_1 вказувала на помилковість висновків місцевого суду щодо непоширення на неї дії Закону України «Про реалізацію житлових прав мешканців гуртожитку» та щодо відсутності у неї права на отримання ордеру і права на приватизацію.

Відповідач у своєму відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апеляційної скарги заперечував у повному обсязі та просив суд залишити її без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

У судове засідання апеляційного суду учасники справи та їх представники не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися, причини неявки суду не повідомили. Будь-яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від учасників справи (їх представників) не надходило.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням обставин даної справи, її складності, відсутності потреби у наданні усних пояснень сторін, явка яких до апеляційного суду є необов`язковою, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи (їх представників) та скласти повну постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 16.12.2021.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до частини першої, другої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Так, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржуване нею розпорядження відповідача від 12.06.2019 за №464 у частині відмови позивачу у видачі ордеру на право зайняття кімнати АДРЕСА_1 винесене з дотриманням норм чинного законодавства. Такі висновки місцевого суду зумовлені тим, що на позивача не поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», оскільки вона була тимчасово заселена ДП «Будінвестсервіс» до спірної кімнати без відповідного ордеру та у період часу з 06.03.2006 по 07.07.2008 працювала у вказаному підприємстві за контрактом. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у позивача правових підстав для поселення у вказаний гуртожиток з дати першої реєстрації та в подальшому при продовженні реєстрації суду надано не було.

Переглянувши вказане рішення в апеляційному порядку, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, а саме щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Як було встановлено судом першої інстанції та що убачається із матеріалів справи, 13.10.1998 ДП «Будінвестсервіс» видано розпорядження №115/525 на вселення ОСОБА_1 , як працівника ПП «Омо», до кімнати АДРЕСА_1 (а.с.24).

Згідно накладеного візування на зазначене розпорядження позивача було тимчасово поселено до вказаного житлового приміщення.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії паспорта позивача вона значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.25).

Разом з тим, з 09.02.2008 ОСОБА_1 у складі сім`ї з однієї особи перебуває на квартирному обліку, що підтверджується наданою копією довідки №259 від 01.09.2020, виданої Відділом обліку, розподілу житлової площі та контролю за її використанням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с.23).

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03.08.2017 №934 прийнято, зокрема, гуртожиток ПАТ «Компанія Київінвестбуд» по бульв. Ярослава Гашека, 17, у місті Києві до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано його до сфери управління Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Згідно наданої відповідачем копії витягу з розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.06.2019 за №464 ОСОБА_1 відмовлено у видачі ордеру на право зайняття кімнати АДРЕСА_1 , у зв`язку із відсутністю будь-яких документів, які посвідчують її право на поселення в зазначену кімнату, та її поселення в гуртожиток на час працевлаштування в ДП «Будінвестсервіс» за контрактом (а.с.41).

Листом Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.06.2019 позивача повідомлено про результати розгляду поданого нею звернення від 15.05.2019 №103/ОП/Л-801 щодо видачі ордеру на займану нею кімнату АДРЕСА_1 . А саме, відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що вищевказаним розпорядженням Дніпровської районної в міста Києві державної адміністрації їй було відмовлено у видачі ордеру, оскільки вона була поселена у гуртожиток на час роботи в ДП «Будінвестсервіс» за контрактом, та за відсутністю будь-яких документів, які посвідчують її право на поселення у зазначену кімнату (а.с.9).

Відповідно до доданої відповідачем до відзиву на позовну заяву копії довідки-доповіді, складеної Відділом обліку та розподілу житлової площі Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, 13.10.1998 розпорядженням ДП «Будінвестсервіс» №115/525 ОСОБА_1 була одна тимчасово поселена в кімнату АДРЕСА_1 , як працівник ПП «ОМО». Документів про її поселення у 2006 році немає. З 06.03.2006 по 07.07.2008 ОСОБА_1 працювала в ДП «Будінвестсервіс» двірником, звільнена у зв`язку із закінченням строку дії контракту (а.с.40).

Звернувшись до суду із позовом у цій справі, позивач вважала вищевказане розпорядження відповідача необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням вимог законодавства, оскільки грубо порушує її житлові права, а тому воно повинно бути скасоване у судовому порядку з подальшим відновленням порушених прав на житло. Вказувала, що спірна кімната гуртожитку є її єдиним місцем проживання, яким вона користується більше 20 років, а договір найму цього жилого приміщення було фактично укладено шляхом того, що позивач протягом тривалого часу сплачує за проживання у гуртожитку, а його балансоутримувач отримує від неї оплату за проживання і жодних претензій щодо цих правовідносин не висував та з позовами про її виселення не звертався. З урахуванням наведених обставин, а також наявного факту зареєстрованого місця проживання у вказаному гуртожитку та перебуванні на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, ОСОБА_1 вважала, що на неї поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Так, відповідно до преамбули Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон №500-VI від 04.09.2008) цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Згідно частини першої статті 1 Закону №500-VI від 04.09.2008, сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

При цьому, згідно із пунктами 1 та 2 частини другої статті 1 цього Закону він не поширюється на громадян, які проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання, у зв`язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв`язку з роботою (службою) за контрактом, а також мешкають у гуртожитку без правових підстав, визначених цим Законом.

Звернувшись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 зазначала, що відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також рішення Київської міської ради від 24.05.2012 за №596/7933 вона має право на отримання ордеру на право зайняття кімнати АДРЕСА_1 , у яку вона вселилася, тривалий час (більше п`яти років) проживає та перебуває на обліку поліпшення житлових умов.

Так, статтею 2 Закону №500-VI від 04.09.2008 визначено, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України «Про житловий фонд соціального призначення»), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім`ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України).

Відповідно до статті 5, частини 2-1 статті 18 вказаного Закону, при передачі гуртожитків у комунальну власність, органи місцевого самоврядування приймають рішення відповідно статей 128, 129 ЖК України про надання жилої площі в гуртожитку з укладенням договору найму жилого приміщення мешканцям таких гуртожитків, на яких поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», та видають їм спеціальні ордери на право зайняття житлової площі в гуртожитку. Аналогічні норми містять і пункти 6.3 та 14 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» (затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009), згідно яких орган місцевого самоврядування приймає рішення щодо визначення статусу гуртожитку, прийнятому у комунальну власність, надає відповідні номери окремим кімнатам та видає спеціальні ордери на право зайняття житлової площі.

Крім того, пунктом 14 частини першої статті 18 Закону №500-VI від 04.09.2008 передбачено, що органи місцевого самоврядування укладають та розривають договори найму житла у гуртожитках, що є власністю відповідних територіальних громад

Для цілей Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» у його статті 1-1 наведено визначення термінів.

Так, відповідно до пункту 8 статті 1-1 цього Закону термін «користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку на правових підставах, визначених цим Законом», вживається в такому значенні - право користування (використання) жилим приміщенням у гуртожитку, на який поширюється дія цього Закону, що виникає на підставі: а) договору найму жилого приміщення, укладеного на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР; б) договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 Цивільного кодексу України, - у випадках, визначених цим Законом.

Згідно із пунктом 14 статті 1-1 цього Закону термін «проживання у гуртожитку на правових підставах» вживається в такому значенні - проживання у гуртожитку (використання жилої площі в гуртожитку в якості житла) відповідно до цього Закону, а саме:

а) у відомчих гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР;

б) у гуртожитках колишніх державних і комунальних підприємств та організацій, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі масової приватизації та корпоратизації:

до включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств та після передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР;

після включення таких гуртожитків до статутних капіталів зазначених товариств до передачі таких гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР, або на підставі договору оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 Цивільного кодексу України на вимогу власника гуртожитку (його представників), за умови, що мешканець гуртожитку або його сім`я були вселені у гуртожиток на підставі спеціального ордера та проживали у гуртожитку за договором найму жилого приміщення.

Аналіз указаних норм свідчить про те, що дія вищевказаного Закону поширюється виключно на осіб, які зокрема на правових підставах були вселені та мешкають в ньому і підтвердженням таких правових підстав є договір найму жилого приміщення, укладеного на підставі спеціального ордера, виданого згідно із статтею 129 Житлового кодексу Української РСР або договір оренди житла, укладеного згідно із статтями 810, 811-813 Цивільного кодексу України, - у випадках, визначених цим Законом.

Так, порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається Житловим кодексом УРСР та іншими актами законодавства.

Згідно частини другої статті 128 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час заселення позивача до спірної кімнати) жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Статтею 129 цього Кодексу (у редакції, чинній на час заселення позивача до спірної кімнати) на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до частини другої статті 128 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

За положеннями статті 129 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) також визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до статей 130, 131 ЖК Української РСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається Примірним положенням про гуртожитки.

Згідно з пунктом 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради міністрів УРСР від 03 червня 1986 року №208 (далі - Примірне положення), яке було чинним на час вселення позивача у гуртожиток, гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Відповідно до пункту 9 і пункту 10 Примірного положення жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації надає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Аналіз указаних вище правових норм дає підстави для висновку, що вселення у гуртожиток і користування жилим приміщенням у гуртожитку відбувається на законних підставах у разі проведення вселення на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства, з отриманням спеціального ордера, виданого на підставі зазначеного рішення.

Як передбачено частиною третьою статті 58 ЖК УРСР форма ордера встановлюється радою Міністрів Української РСР.

Згідно з додатком до Примірного положення у спеціальному ордері, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі спільного рішення про надання жилої площі у гуртожитку, зазначаються: дата видачі ордера; найменування населеного пункту, а також підприємства, установи, організації, яким належить гуртожиток; номер і серія ордера; прізвище, ім`я, по батькові особи, яка отримує жилу площу у гуртожитку, місце її роботи або навчання; адреса місцезнаходження гуртожитку; номер корпусу і кімнати; рішення на підставі якого видано ордер; склад сім`ї особи, яка отримує жилу площу у гуртожитку. Ордер підписується керівником підприємства, установи, організації та скріплюється відбитком печатки.

Таким чином, житлове законодавство України пов`язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках з отриманням ордеру.

Перевіривши наявні у матеріалах справи докази, убачається, що відомості про надання ОСОБА_1 ордеру на право зайняття спірної кімнати відсутні.

Надана позивачем до позовної заяви копія розпорядження №115/525 від 13.10.1998, яке видане ДП «Будінвестсервіс», не може вважатися тією правовою підставою на проживання у гуртожитку, що передбачена чинним на час заселення позивача законодавством, зокрема, ЖК Української РСР, Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Примірним положенням про гуртожитки, затвердженого постановою Ради міністрів УРСР від 03.06.1986 №208.

Крім того, згідно вказаного розпорядження поселення позивача до спірної кімнати гуртожитку було тимчасовим.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, враховуючи те, що позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог щодо незаконності виданого відповідачем розпорядження від 12.06.2019 №464 у частині відмови у видачі ОСОБА_1 ордера на займану кімнату АДРЕСА_1 , не було надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у неї передбачених законом підстав для вселення до спірного житлового приміщення.

Правильними також є висновки суду і про те, що у даному випадку на позивача не поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», оскільки, як вірно встановив суд першої інстанції, позивач була тимчасово поселена до спірного житлового приміщення та без відповідного на те спеціального ордеру.

Отже, з урахуванням вищенаведеного підстави для скасування оскаржуваного ОСОБА_1 розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.06.2019 №464 «Про видачу ордерів на житлову площу мешканцям гуртожитку на АДРЕСА_2 та інші квартирні питання» в частині відмови у видачі їй ордера на займану нею кімнату, а також зобов`язання відповідача видати позивачу ордер на право зайняття кімнати № НОМЕР_1 у вказаному гуртожитку відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що близько 90% мешканців гуртожитку, у якому вона проживає не підпадають під діють Закону №500-VI від 04.09.2008 тому, що усі вони також заселилися до гуртожитку на підставі листів-направлень керівників підприємств, не підтверджують наразі наявності у неї передбачених законом правових підстав для вселення до спірної кімнати гуртожитку. Зазначене не було предметом дослідження у цій справі під час її розгляду судом першої, оскільки це стосується інших осіб, що не брали участі у справі.

Що стосується доводів апеляційної скарги про неврахуванням судом першої інстанції тих обставин, що за час проживання позивача у спірній кімнаті гуртожитку протягом 2011-2014 років діяла редакція статті 1 Закону №500-VI від 04.09.2008, згідно з положеннями якої презумпціювалася законність проживання і підпадання під дію цього Закону осіб, які проживали не менше п`яти років і не було встановлено, що її реєстрація місця проживання були незаконними, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Так, частиною першої статті 1 Закону України №500-VI від 04.09.2008, у редакції, що була чинною з 30.09.2011 по 08.05.2014, було передбачено, що сфера дії цього Закону поширювалася на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Проте, частиною другою вказаної норми, у редакції, що була чинною з 30.09.2011 по 08.05.2014, було визначено, що цей Закон не поширюється на громадян, які проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання у зв`язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв`язку з роботою (службою) за контрактом; осіб, які мешкають у гуртожитку без законних підстав (без офіційної реєстрації місця проживання); громадян, які проживають спеціальних гуртожитках, призначених для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі і потребують поліпшення житлових умов, або жила площа яких тимчасово заселена, або повернути колишнє жиле приміщення яким немає можливості; на військовослужбовців, працівників Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України, які проживають у гуртожитках; а також на осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз; на осіб, які проживають у гуртожитках, що мають статус соціальних на момент набрання чинності цим Законом.

Тобто вищевказаною редакцією Закону передбачалося, що під захист підпадали особи, які дотримали певних умов, зокрема відсутність в особи власного житла; правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком; реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах; фактичне проживання протягом п`яти років за місцем реєстрації в гуртожитку.

Таким чином, у період з 30.09.2011 по 08.05.2014 однією із умов була реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах або фактичне проживання протягом п`яти років за місцем реєстрації в гуртожитку.

Другою обставиною, з якою було пов`язане право на захист особи відповідно до вищезазначеного Закону, була правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. При цьому вищевказана редакція Закону не містила визначення поняття «законні підстави».

Тому, для вирішення питання, чи на законних підставах позивач мешкала у заявлений нею період у гуртожитку, необхідно було виходити з загальних норм матеріального права, які відповідно регулювали питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому.

Проте, як було встановлено в ході розгляду справи, позивач була вселена до спірного житлового приміщення у гуртожитку тимчасово та без відповідного спеціального ордеру, який згідно із положеннями житлового законодавства визначався та визначається наразі єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

У зв`язку із чим, посилання апеляційної скарги на те, що у зв`язку із реєстрацією та фактичним проживанням у спірному житловому приміщенні понад 5 років протягом 2011-2014 років, коли діяла попередня редакція Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», вважається такою, що на правовій підставі вселена до кімнати АДРЕСА_1 і підпадає під дію вказаного Закону є помилковими. При цьому, ОСОБА_1 , вказуючи на поширення у 2011-2014 роках на неї дії Закону України №500-VI від 04.09.2008, у поданій апеляційній скарзі не зазначила суду будь-яких обставин, чому у вказаний період вона не реалізувала своє право на звернення до відповідача із заявою про видачу ордеру на спірне житлове приміщення.

Переглянувши в апеляційному порядку оскаржуване рішення у цій справі, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, надав належну оцінку доводам сторін та наданим у справі доказам, правильно здійснив тлумачення норм матеріального та процесуального права і застосував їх до спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, місцевий суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки кімната АДРЕСА_1 є самостійним об`єктом договору житлового найму і позивач не довела правомірного набутого права на отриманняордера, а самий лише факт її реєстрації за адресою спірного гуртожитку та обставини тривалого фактичного користування кімнатою відповідного права на отримання ордеру у позивача не породжують.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які зводяться до незгоди з судовими рішеннями та переоцінки доказів у справі, власного тлумачення норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевіреними судом, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому, враховуючи той факт, що за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції не було ухвалено судове рішення про задоволення позовних вимог, у задоволенні яких судом першої інстанції було відмовлено, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на відповідача понесених позивачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 21.12.2021.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна