ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року

м. Харків

справа №643/17384/19

провадження №22-ц/818/3173/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2020 року, ухвалені в складі судді Єрмак Н.В., -

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Мух К.Б. звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Акціонерного товариства (далі АТ) «Альфа-Банк», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі ПН КМНО) Чуловський В.А., ОСОБА_2 , якою просив визнати виконавчий напис від 12.09.2017, вчинений ПН КМНО Чуловським В.А., зареєстрований в реєстрі за №19008 таким, що не підлягає виконанню; стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу.

Позов обґрунтований тим, що 12.09.2017 ПГ КМНО Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис №19008, яким запропоновано стягнути на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість, що виникла по кредитному договору №2001/0507/71-017 від 07.05.2007, загальною сумою 55569,61 доларів США. При цьому, приватним нотаріусом були порушені вимоги закону при вчиненні зазнгаченого напису, а саме не перевірено що заборгованість є безспірною.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано виконавчий напис, вчинений ПН КМНО Чуловським В.А., зареєстрований у реєстрі за №19008 від 12.09.2017, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість, що виникла за кредитним договором №2001/0507/71-017 від 07.05.2007, право вимоги за яким було відступлено ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012, посвідченого Мироник С.В., ПН КМНО, за реєстровим №937, якому, в свою чергу, право вимоги було відступлено ПАТ «Сведбанк», на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012, посвідченого Шевченко Д.Г., ПН КМНО, за реєстровим №1306, 1307 таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. З матеріалів справи вбачається наявність спору про суму заборгованості перед банком. Враховуючи викладене суд дійшов переконання, що при вчиненні виконавчого напису від 12.09.2017 ПН КМНО ОСОБА_3 порушено вимоги ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та пп. 3.1 п. 3 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, а саме наявність спору щодо заборгованості та його розміру. Вирішуючи питання розподілу судових витрат судом встановлено, що між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Гусарова і партнери» було укладено договір про надання адвокатських послуг № 52 від 04.07.2019. Загальна сума втрат на правову допомогу у справі становить 4000 грн.

Не погодившись з рішенням суду третя особа, що не заявляє самостійних вимог у справі на стороні відповідача - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Посилається на те, що рішення є необ`єктивним і необґрунтованим. Суд не надав доказам у справі неналежної оцінки, не були враховані всі обставини справи, обставини справи, що мають суттєве значення, судом не встановлені, що у сукупності призвело до порушення норм матеріального та процесуального права. Позивач не сплачував кредит, що призвело до утворення боргу. Доводи позивача про неповідомлення позивача про зміну кредитора апелянт вважає недоведеними. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.09.2013 у справі №643/319/13-ц за позовом АТ «Альфа-Банк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07.05.2007 №2001/0507/71-017 звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів. Рішення суду боржником не оскаржено, рішення набуло законної сили та є чинним. Отже борг за кредитним договором від 07.05.2007 №2001/0507/71-017 є безспірним. Позиція позивача щодо пропуску стягувачем трирічного строку позовної давності, перебіг якого, на його думку, почався з 16.01.2013 і закінчився 16.01.2016, є хибним, оскільки пунктом 10.11. кредитного договору №2001/0507/71-017 від 07.05.2007, підписаного ОСОБА_1 , визначено, що сторонами договору строк позовної давності за будь-якими вимогами Банку, що випливають з цього договору, встановлений тривалістю 10 років. Отже, ПН КМНО ОСОБА_3 за зверненням ПАТ «Альфа-Банк» вчинив спірний виконавчий напис в межах строку позовної давності та з дотриманням вимог законодавства. Апелянт зазначає, що 13.05.2019 за результатом проведення прилюдних електронних торгів квартира АДРЕСА_1 була продана за 302370 грн. Реалізація квартири відбулася у порядку, встановленому для виконання судових рішень, власником квартири став апелянт ОСОБА_4 , який є добросовісним набувачем. При цьому гроші, сплачені ним за квартиру, були у подальшому зараховані в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 за кредитним договором від 07.05.2007 №2001/0507/71-017. Отже, в даному випадку права ОСОБА_1 порушені не були. Отримані від продажу квартири, яка є предметом іпотеки, грошові кошти повністю були спрямовані в рахунок боргу ОСОБА_1 , наявність якого він визнає. Внаслідок такого зарахування борг ОСОБА_1 за кредитним договором перед АТ «Альфа- Банк» був погашений. Тобто, у такий спосіб були виконані зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором. Однак тепер, розуміючи це, позивач, зловживаючи своїми правами, недобросовісно намагається повернути собі квартиру. Крім того, ОСОБА_1 ще з 2013 року знав про звернення стягнення на квартиру в рахунок боргу за кредитним договором та у жодний спосіб він борг не оскаржував, погоджувався із тим, що у будь-який час належна йому на той час квартира буде продана на прилюдних торгах. Він також був обізнаний і про наявність виконавчого напису нотаріуса від 2017 року, і про виконавче провадження. І лише після того, як квартира була продана з прилюдних торгів і гроші від такого продажу були зараховані в рахунок погашення боргу за кредитним договором, він вирішив поставити під сумнів правомірність продажу квартири. Через те, що суд першої інстанції розглянув справу без виклику сторін, сторони були позбавлені можливості скористатися повним обсягом своїх процесуальних прав, що призвело до ухвалення судом неправильного рішення, яке не є об`єктивним та справедливим. Такий розгляд справи призвів до порушення основних принципів судочинства: об`єктивність, змагальність, повнота та всебічність з`ясування всіх обставин справи.

Адвокатом Мух К.Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано відзив на апеляційну скаргу, в задоволенні якої він просить відмовити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін. Відзив обґрунтований тим, що посилання апелянта на те, що його позбавили можливості реалізувати свої процесуальні права є недоречними, оскільки ОСОБА_2 надав свої пояснення по суті позовних вимог, отже реалізував своє право, передбачене ст. 181 ЦПК України. Щодо того, що ОСОБА_2 не був повідомлений про передачу справи для розгляду іншому судді, то така інформація була розміщена на сайті Судової влади України, тому ОСОБА_2 не був позбавлений можливості слідкувати за станом розгляду справи через онлайн-сервіси. Посилання апелянта на те, що фактично борг є безспірним, не відповідає матеріалам справи. Так, постановою державного виконавця Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ в Харківській області від 28.04.2016 виконавчий документ за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.09.2013 повернуто АТ «Альфа Банк» у зв`язку з тим, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у власності боржника ОСОБА_1 не знаходиться інше нерухоме майно, з чого вбачається, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що АТ «Альфа Банк» продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом навіть після вимоги про дострокове погашення боргу, та рішення суду від 13.09.2013р., що є незаконним. Отже, вважати заборгованість за кредитом у розмірі 55569,61 доларів США безспірною неможливо. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 14.02.2018 (справа №564/2199/15-ц). Виконавчий напис, який оспорюється, містить зазначення сум боргу за кредитом та за відсотками за користування кредитом поза межами строку дії кредитного договору. Таким чином, якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позичальник повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-1174цс16. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло у кредитора в зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через шістдесят календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання (правовий висновок ВСУ, викладений в постанові у справі за №6-3116цс16). Отже, АТ «Альфа-Банк» міг звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (61-й день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі). Таким чином, спірний виконавчий напис було вчинено зі спливом строку вчинення та за вимогою про стягнення процентів за користування кредитом поза межами дії кредитного договору. Позивач вважає, що посилання ОСОБА_2 на те, що виконавчий напис вчинено в межах строків позовної давності не ґрунтується на законодавстві України, оскільки рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.09.2013р. у справі №643/319/13-ц набрало законної сили 29.11.2013р.. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, початок перебігу позовної давності датується 16.01.2013р., тобто, з наступного дня після подачі позову до суду. Виконавчий напис приватного нотаріуса оспорюється, зокрема, з мотивів його вчинення з порушенням строку, встановленого статтею 88 Закону України «Про нотаріат» та підпунктом 3.1 п. 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій. Велика Палата Верховного Суду вважає, що зазначений строк не може бути змінений договором. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» та підпунктами 3.1, 3.3 п. 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Тобто інший строк давності для вчинення виконавчого напису нотаріуса повинен бути прямо передбачений саме законом, і не може бути змінений домовленістю сторін. Даний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду №916/3006/17 від 02.07.2019 та в подальшому застосовується Верховним Судом, зокрема, у постанові №591/6608/16-ц від 22.08.2019. Також позивач вважає, що твердження ОСОБА_2 про те, що борг ОСОБА_1 перед банком погашено не відповідає дійсності. АТ «Альфа Банк» використав кошти від продажу предмету іпотеки на погашення заборгованості за процентами, а не за тілом кредиту. Також представником позивача до суду подана заява про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, якою просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додатково витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн., пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовим розглядом встановлено, що 07.05.2007р. АКБ «ТАС-Комерцбанк» (ПАТ «Сведбанк» виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №2001/0507/71-017 з подальшими змінами та доповненнями. (т.1 а.с. 23-25)

Відповідно до умов кредитного договору №2001/0507/71-017, Банк зобов`язується надати Позивачу кредит у сумі 44966,08 доларів США, а позивач зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком №1 до нього графіком погашення кредиту.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором 07.05.2007 АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку майнові права на належне йому на праві власності майно, а саме 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,9 кв.м.(т.1 а.с. 26-28)

Відповідно до матеріалів справи 25.05.2012р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

15.06.2012р. між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Згідно вищезазначених угод (договорів) відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №2001/0507/71-017 від 07.05.2007р., що було укладено між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк».

Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи, що 06.12.2012 року на виконання умов кредитного та іпотечного договорів ОСОБА_1 направлено вимогу №87849-102-б/б від 30.11.2012р., а саме: повідомлення про усунення порушень та вимога про добровільне виселення, яким також повідомлено про відступлення прав вимоги, внаслідок чого права вимоги за укладеним ОСОБА_1 кредитним договором перейшли до ПАТ «Альфа-Банк». З указаної вимоги вбачається, що станом на 12.10.2012 року загальна сума заборгованості становить 48241,38 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 385593,34 грн. (т. 1, а.с. 29-30).

15.01.2013р. АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2001/0507/71-017 від 07.05.2007р., яка станом на 12.10.2012р. становить 385593,34 грн. (т. 1, а.с. 31-33).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.09.2013р. позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2001/0507/71-017 від 07.05.2007р., яка станом на 12.10.2012р. становить 385593,34 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,9 кв.м, житловою площею 26,4 кв.м, що належить ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій (т.1, а.с. 34-35).

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.09.2013р. у справі № 643/319/13-ц набрало законної сили 29.11.2013р. Вказане рішення суду виконано не було.

За заявою ПАТ «Альфа-Банк» приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №19008 від 12.09.2017р., відповідно до якого запропонував стягнути на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість, що виникла по кредитному договору №2001/0507/71-017 від 07.05.2007р.. Стягнення заборгованості проводиться за період з 01.06.2015р. по 12.09.2017р.. Сума заборгованості складається з: заборгованості за кредитом 44530,25 дол. США, заборгованості за відсотками за користування кредитом 11039,36 дол. США. Загальна сума заборгованості становить 55569,61 доларів США (т. 1, а.с. 36).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.02.2020 року №198704852 вбачається, що державним реєстратором Харківського міського управління юстиції Бондаренко О.М. 04.03.2015 року було зроблено запис про обтяження № 8946049 (спеціальний розділ) на підставі постанови про арешт нерухомого майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження , серія та номер 45800104, виданої 10.12.2014 року Московським ВДВС ХМУЮ (т. 1, а.с. 162).

Відповідно до протоколу №405535 про проведення електронних торгів від 13.05.2019 року двокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_2 була виграна учасником торгів під №5. (т.1 а.с. 168)

Згідно свідоцтва від 27.05.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №10146, ОСОБА_5 , ПН ХМНО, відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 47 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого ПН виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. 27.05.2019р., посвідчив, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з 2-х кімнат, житловою площею 26,4 кв.м., загальною площею 38,9 кв.м. (вартість майна 302370 грн.), розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яке придбано ОСОБА_2 за суму 302370 грн., що раніше належало ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 169).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.10.2019 року №183991762, 2-кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 38,9 кв.м., житловою площею 26,4 кв.м., належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 10146, виданого 27.05.2019р. ПН Харківського МНО Ушивець О.Ю. (т. 1, а.с. 62).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд правильно встановив характер спору, що виник з приводу визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні за змістом положення містяться у пункті 1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 .(далі Перелік)

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» (далі - Перелік) для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою для вчинення нотаріусом виконавчого напису відповідно до стаття 88 Закону України «Про нотаріат».

Таким чином вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.

Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Відповідно до правових висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18) для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у спорі про визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконанню суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити і зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

У справі, що переглядається, в обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався, зокрема на те, що вимоги ПАТ «Альфа Банк» зазначені у заяві про вчинення виконавчого напису, неправомірні ,а саме позивач не погоджувався з розміром відсотків за користування кредитом, який зазначений у виконавчому написі нотаріуса як безспірна заборгованість, зі строком їх нарахування.

Крім того, вказував, що у порушення статті 87 Закону України «Про нотаріат», підпунктів 3.1, 3.4 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріус вчинив виконавчий напис, хоча з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років.

З матеріалів справи вбачається, що 13.09.2013 року Московським районним судом м. Харкова було задоволено позов АТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2001/0507/71-017 від 07.05.207р., яка станом на 12.10.2012р. становить 385 593, 34 грн. (44 966, 08 доларів США) звернуто стягнення на предмет іпотеки.(т.1 а.с.34-35).

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Зазначене відповідає правовій позиції викладеній у постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 564/2199/15-ц Верховний Суд України.

З огляду на вищезазначене колегія суддів вважає, що суд дав належну оцінку доводам ОСОБА_1 щодо неправильного розрахунку розміру процентів за користування кредитом, який був поданий ПАТ «Альфа Банк» нотаріусу для вчинення виконавчого напису і зробив обґрунтований висновок щодо спірності заборгованості.

Вказане свідчить, що суд першої інстанції у справі, яка переглядається, правильно застосував норми матеріального права, зокрема, статті 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та відповідні їм норми Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій у поєднанні зі статтею 50 Закону України «Про нотаріат», правильно встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне застосування цих норм та вирішення спору.

У постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 554/6777/17-ц Верховний Суд дійшов до висновку про те, що на сьогодні чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу.

Таке повідомлення (заява, претензія, лист-вимога тощо) передається позикодавцем позичальнику у порядку, визначеному статтею 84 Закону України «Про нотаріат».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивачу не було направлено такого повідомлення і про наявність виконавчого надпису йому стало відомо лише у травні 2019 року. Зазначений висновок суду доводи апеляційної скарги не спростовують.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

При цьому судова колегія відхиляє доводи апелянта про наявність підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, у зв`язку із не повідомленням сторін у справі про час та місце судового розгляду, оскільки сторони у справі рішення суду з цих підстав не оскаржили, а апелянт є третьою особою участь якого у справі, відповідно до вимог ст. 53 ЦПК України не є обов`язковою.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Щодо заяви ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_1 про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді апеляційної інстанції колегія суддів зазначає, що відповідно положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин 1, 2статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до т.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 1, п.1,2,3 ч. 2, п.1, 2, 3 .ч. 3ст. 141 ЦПК України cудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як встановлено судом, між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Гусарова і партнери» було укладено Договір про надання адвокатських послуг № 52 від 04.07.2019року. (т.2 а.с.158-160). Згідно акту Адвокатського об`єднання «Гусарова і Партнери». №12 приймання-передачі підготовленої до виконання роботи від 24 травня 2021 року загальна вартість підготовленої до виконання роботи складає 1500 грн. (т.2 а.с. 164)

Сторонами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження не співмірності витрат на правничу допомогу з боку сторони позивача.

На підставі викладеного колегія суддів вважає доведеним понесення позивачем витрат на правничу допомогу у даній справі, розмір яких вважає співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову.

Відповідно до вищезазначеного колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_6 яка діє в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 1500 (одну тисячу п`ятсот) гривень судових витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 22 грудня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук