справа № 377/632/19 головуючий у суді І інстанції Малишенко Т.О.
провадження № 22-ц/824/2532/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення розміру спадкової частки та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визначити, що частка, яка залишилася як спадок після смерті її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Славутичі Київської області, складає Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , яка була набута у спільну сумісну власність у відповідності до договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В., за реєстровим № 856, на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрованого 30 травня 2005 року в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно у ВП «Бюро технічної інвентаризації» Комунального підприємства «Агенство з розвитку бізнесу у м. Славутичі».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 11 листопада 1999 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Бориспільського міськвиконкому Київської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Славутицького міського суду Київської області від 12 квітня 2016 року. За час спільного проживання дітей у подружжя не було. Під час шлюбу сином позивача ОСОБА_4 та його дружиною ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 19 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області, зареєстрованого на ім`я відповідача, було набуто у приватну власність житлове приміщення у вигляді двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 . 30 травня 2005 року право власності ОСОБА_2 на дану квартиру було зареєстровано в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно у ВП «Бюро технічної інвентаризації» Комунального підприємства «Агентство з розвитку бізнесу» у м. Славутичі. З моменту набуття правовий статус даного житлового приміщення та його власники не змінювалися. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Після його смерті за заявою позивача 13 серпня 2019 року була відкрита спадкова справа. За життя син позивача ОСОБА_4 заповіту не складав. Серед спадкоємців першої черги за законом на спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_4 , є лише його мати ОСОБА_1 . Після смерті сина у позивача виникло питання щодо прийняття та оформлення спадщини, до якої відноситься його доля (частка) у набутій ним у спільну сумісну власність під час шлюбу з ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 . При зверненні до державного нотаріуса з питання оформлення спадщини позивача поставили до відома, що вона, як спадкоємець за законом, не зможе оформити своє право на спадщину у вигляді частки у вищезазначеному об`єкті нерухомого майна, так як за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 19 квітня 2005 року не було визначено розмір частки (долі) кожного з подружжя, а сам договір був оформлений на ім`я його дружини ОСОБА_2 , на яку і було зареєстровано право власності на квартиру.

У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 є її рідною сестрою. 19 квітня 2005 року ОСОБА_3 з чоловіком продала квартиру АДРЕСА_2 . Одночасно, 19 квітня 2005 року була придбана квартира АДРЕСА_1 , у придбання якої ОСОБА_3 особисто вклала 37 000 грн., отриманих від продажу своєї квартири, а решту 37 000 грн. вклала ОСОБА_2 . 30 травня 2005 року право власності ОСОБА_2 на дану квартиру було зареєстровано в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно у ВП «Бюро технічної інвентаризації» КП «Агентства з розвитку бізнесу у м. Славутичі». Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Син ОСОБА_1 не мав джерел для придбання у власність квартири. Квартира набута не в результаті спільної праці та не за спільні грошові кошти подружжя. Таким чином, зазначена квартира хоча і була придбана в період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у шлюбі, однак, вона не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_4 ні до, ні після розлучення з ОСОБА_2 не звертався ані до суду, ані до нотаріуса з питанням про визначення розміру його частки у цій квартирі або про поділ майна. ОСОБА_1 завжди визнавала відсутність прав сина на цю квартиру і навіть після його смерті запевняла знайомих та всіх, що вона не буде претендувати на цю квартиру. Про намір позивача отримати Ѕ частину квартири у спадок після смерті ОСОБА_4 стало відомо восени 2019 року після того, як ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визначення розміру спадкової частки.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено, що частка, яка залишилася, як спадок після смерті її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Славутич Київської області, Україна складає ј частку квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, порушення процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, які зазначені в позовній заяві та вказує на те, що подання позову до суду узгоджувалося з ОСОБА_2 , яка сама надала позивачу копії особистих документів. До моменту звернення до суду між сторонами не було жодних суперечок. Показами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтверджується обгрунтованість позовних вимог. При вирішенні предмета спору судом не було враховано правову позицію, зазначену у пункті 3.4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. Суд безпідставно та за відсутності доказів, які свідчать про поважність причин пропуску строку для подання відзиву та доказів продовжив процесуальний строк відповідачу ОСОБА_2 для їх подання. Відповідач ОСОБА_2 не зверталася до суду як за життя ОСОБА_4 , так і після його смерті з вимогами про визнання за нею права особистої приватної власності на спірну квартиру, визначення часток між нею та ОСОБА_4 , визнання за ним права власності на меншу частку з урахуванням обставин її набуття чи його протиправної поведінки, поділ майна подружжя. ОСОБА_3 не була стороною договору купівлі-продажу, за змістом якого відсутнє будь-яке посилання на участь її особистими коштами у набутті даного об`єкту нерухомого майна на ім`я ОСОБА_2 . 18 квітня 2005 року ОСОБА_4 надавав свою згоду на купівлю відповідачем за сумісні кошти, набуті під час перебування у шлюбі, спірної квартири. Перебіг строку позовної давності розпочався ще з моменту покупки квартири, оскільки ОСОБА_3 , будучи сестрою ОСОБА_2 , знала про перебування останньої у шлюбі, а тому покупка переходить у спільну власність сестри та її чоловіка. У суді першої інстанції було подано заяву про застосування строку позовної давності, однак, суд залишив її без задоволення. Суд першої інстанції не надав відповідної правової оцінки позиції ОСОБА_3 , так як покази останньої є суперечливими та мають розбіжності із іншими показами. Між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не укладалося будь-яких договорів позики грошових коштів для набуття у власність квартири, як і будь-якого іншого договору про вкладення ОСОБА_3 коштів при покупці квартири з наступним визнанням за нею права власності на частку. ОСОБА_3 також не заявляла вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про повернення грошових коштів, переданих начебто у позику. Покази свідків зі сторони відповідача та третьої особи є неналежними, недостовірними та недопустимими доказами, оскільки в більшій частині не стосуються предмету спору та в певній частині є суперечливими між собою. Третьою особою не доведено наявність у неї права власності на спірне майно, а, отже, і право на його захист. Суду не надано доказів, які давали б підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на частку у квартирі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказують на те, що рішення суду є законним, обґрунтованим та справедливим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 (а.с.12, Т.1).

11 листопада 1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у Відділі реєстрації актів громадянського стану Бориспільського міськвиконкому Київської області Україна зареєстровано шлюб. Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 12 квітня 2016 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.13, Т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В., ОСОБА_10 продав однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_11 (а.с.198, Т.1).

Згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В., ОСОБА_11 , продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 (а.с.199, Т.1).

Відповідно до копії заяви приватному нотаріусу Хусалімовій Л.В. ОСОБА_4 дав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на купівлю на умовах на свій розсуд за сумісні кошти, набуті під час перебування в зареєстрованому шлюбі, квартири АДРЕСА_1 (а.с.205, Т.1).

Право приватної власності на даний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_2 було зареєстровано у Комунальному підприємстві АРБ Славутицьке міське бюро технічної інвентаризації, номер запису: 378/102, в книзі: 57-09-32/1 (а.с.74, Т.1).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 04 квітня 2019 року Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16, Т.1).

За заявою ОСОБА_1 була відкрита спадкова справа за № 78/2019, спадкодавець ОСОБА_4 (а.с.17, Т.1).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 78/2019 ОСОБА_4 не залишив заповіту, його спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України є: мати - ОСОБА_1 та батько ОСОБА_12 , який проживає в м. Норільськ Красноярського краю Росія (а.с.30, Т.1).

Відповідно до листа завідуючої Славутицької міської державної нотаріальної контори №570/02-14 від 14 серпня 2019 року в зв`язку із тим, що не визначена частка померлого ОСОБА_4 , яка належить йому в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та роз`яснено процедуру вирішення зазначеного питання у судовому порядку (а.с.18, Т.1).

Ухвалюючи рішення по суті спору, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 повністю не має статусу спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона набута, хоча й під час шлюбу з ОСОБА_4 , але за участі коштів сім'ї третьої особи ОСОБА_3 . На підтвердження того, що ОСОБА_4 своїми коштами і працею в повній мірі не приймав участі у придбанні вказаної квартири третьою особою надані до матеріалів справи відповідні докази.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції та в частині, що стосується позовних вимог ОСОБА_1 , вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира за адресою: квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , тобто, є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У пункті 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року роз`яснено судам, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року роз'яснено судам, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

За таких обставин, у суду є підстави вважати, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Славутич Київської області, на праві спільній сумісній власності на квартиру належала 1/2 частка.

Отже, вимоги позивача ОСОБА_1 про визначення частки померлого ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на вищезазначену спірну квартиру підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до вимог ст. 1296, 1297 ЦК України виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, судом встановлено, що до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 ,входить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 .

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалися на те, що ОСОБА_4 не мав джерел для придбання у власність квартири. Квартира набута не в результаті спільної праці та не за спільні грошові кошти подружжя.

У той же час, у матеріалах справи міститься заява ОСОБА_4 від 19 квітня 2005 року про те, що він дав згоду ОСОБА_2 на купівлю квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 підтвердив те, що йому роз`яснено зміст ст. 60, 65, (Глава 8. Право спільної сумісної власності подружжя) СК України (а.с.205, Т.1). У договорі купівлі-продажу не зазначено, що кошти, за які купується квартира є особистою власністю ОСОБА_2 , і остання під час укладання договору не вказувала, що купує квартиру за свої особисті кошти.

Верховний Суд у своїй постанові від 02 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 вказав, що ст. 69, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Однак, ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Разом з тим, ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру, позов про визнання квартири її особистою власністю не заявляла.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення Ѕ частки у спірній квартирі є обґрунтованими та доведеними, а, відтак, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи з прийняттям в цій частині постанови по суті вимог позивача.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на частину квартири апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У позовній заяві ОСОБА_3 вказує на те, що вона брала безпосередню участь у покупці квартири та особисто вклала 37 000 грн., отриманих від продажу своєї квартири, а решту 37 000 грн. вклала ОСОБА_2 .

Однак, такі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ОСОБА_3 не надала будь-якихдоказівтого, що вона передавала кошти ОСОБА_2 як в особисту власність, так і як подружжю в цілому.Будь-яких договорів щодо надання коштів між зазначеними особами не укладалося. Договір купівлі-продажу квартири було оформлено на ОСОБА_2 , яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . ОСОБА_3 стороною даного договору не була, довіреність ОСОБА_2 на придбання частки у спірній квартирі на її ім`я не видавала.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції було надано ряд доказів, а саме довідки щодо перебування ОСОБА_4 на обліку у лікаря-наркологу, довідки з пенсійного фонду про розмір пенсії, довідки про доходи, вироки суду, які, на думку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вказують на відсутність участі ОСОБА_4 у придбанні квартири та його фінансову неплатоспроможність. У той же час, як зазначалося вище, при купівлі квартири відповідач ОСОБА_13 не вказувала на те, що квартира купується за її особисті кошти, а, навпаки, у нотаріуса було посвідчено заяву ОСОБА_4 , якою він, як один з подружжя надав згоду на придбання нерухомого майна відповідачем. Тобто, вказані обставини свідчать про те, що квартира купувалася за спільні сумісні кошти подружжя та відноситься до режиму спільної сумісної власності.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України за ОСОБА_3 , суд першої інстанції не врахував, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен був встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб третя особа набула право власності на Ѕ частину квартири, яке просить за собою визнати.

Зазначене суд першої інстанції до уваги не взяв, визнав за ОСОБА_3 право власності на частину квартири, якого вона ніколи в установленому порядку не набувала.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими з прийняттям постанови по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір на загальну суму 1 921 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на її користь з ОСОБА_2 .

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 недоплатила судовий збір у розмірі 1 152 грн. 60 коп. в частині оскарження рішення суду про задоволення позову ОСОБА_3 . Оскільки рішення суду в цій частині також підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові, з ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у зазначеному розмірі в дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 жовтня 2020 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення розміру спадкової частки задовольнити.

Визначити, що частка, яка залишилася як спадок після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Славутич Київської області, складає Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , яка була набута у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В., за реєстровим № 856, на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрованого 30 травня 2005 року в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно у ВП «Бюро технічної інвентаризації» Комунального підприємства «Агенство з розвитку бізнесу у м. Славутичі».

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , місце проживання - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , місце проживання - АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , судовий збір у розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня.

Стягнути з ОСОБА_3 , місце проживання - АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , у дохід держави судовий збір у розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні, 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 04 березня 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.