Постанова

Іменем України

08 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 201/13356/19

провадження № 61-17693св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Ірина Анатоліївна, ОСОБА_2 , Управління-служба у справах дітей Жовтневої районної

у м. Дніпрі ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року

у складі судді Наумової О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 27 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку

«ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про визнання протиправним

та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначала, що 20 грудня 2005 року між

АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір

№ DNG0GA00005658, на підставі якого банк надав ОСОБА_2 кредит

у розмірі 520 000,00 дол. США зі сплатою 11,04 % на рік з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2016 року.

20 грудня 2005 року на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між нею і банком укладено договір іпотеки, на підставі якого

в іпотеку передано будинок та земельну ділянку за адресою:

АДРЕСА_1 , що належали їй на праві приватної власності.

29 жовтня 2016 року приватний нотаріус Зайченко І. А. зареєстрквала право власності на вказаний будинок та земельну ділянку за АТ КБ «ПриватБанк»

на підставі застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вважає, що реєстрація права власності за банком здійснена з порушенням умов договору і Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки кредит

є споживчим, будинок з надвірними спорудами використовується як місце постійного проживання її, позичальника ОСОБА_2 та їх малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2013 року народження, загальна площа нерухомого майна (об`єкта незавершеного будівництва) не перевищує 250 кв. м, але при реєстрації права власності на нерухоме майно помилково зазначено, що загальна площа будинку, щодо якого укладено договір іпотеки, становить 263,7 кв. м, тоді як відповідно до технічного паспорта загальна площа будинку - 249,53 кв. м.

Також усупереч Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого

2012 року № 296/5, банк не надав нотаріусу інформації про реєстрацію у будинку малолітньої дитини, а нотаріус вчинив реєстрацію права власності без отримання дозволу органу опіки та піклування.

Вказує, що рішенням Жовтневого суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2015 року у справі № 201/652/14-ц задоволено позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу АТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу, а тому АТ КБ «ПриватБанк» не мав права звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Крім того, вважає, що банк порушив статтю 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення, оскільки жодних повідомлень від банку ні вона, ні ОСОБА_2 не отримували.

Зазначала також, що у травні 2017 року вона вже зверталась до суду з подібними позовними вимогами, однак відповідачем визначила приватного нотаріуса Зайченко І. А. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 14 лютого 2018 року у справі № 201/7030/17 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року, якими її позов було задоволено, скасовано постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року

та у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з тим, що вимоги заявлені

до неналежного відповідача.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за АТ КБ «ПриватБанк», скасувати у Державному реєстрі речових прав

на нерухоме майно відповідний запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за АТ КБ «ПриватБанк».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого

2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду

від 27 жовтня 2020 року, позов задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 263,7 кв. м

за АТ КБ «ПриватБанк», індексний номер 32123653 від 31 жовтня 2016 року, зареєстроване приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І. А.; скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 17175444 від 29 жовтня 2016 року про державну реєстрацію права власності за АТ КБ «ПриватБанк» на вказане нерухоме майно; поновлено право власності ОСОБА_1 шляхом поновлення запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності від 01 вересня 2005 року НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції,

з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що на час здійснення державної реєстрації права власності на належний позивачеві будинок

за АТ КБ «ПриватБанк» на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі діяла заборона, встановлена Законом України «Про мораторій

на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів

в іноземній валюті».

У цій справі спірне нерухоме майно виступало як забезпечення зобов`язань

за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті; будинок використовується позивачем ОСОБА_1 як місце постійного проживання, доказів про те,

що позивачеві на праві власності належить інше житлове приміщення, матеріали справи не містять.

Усупереч забороні, встановленій Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відбувся перехід права власності на предмет іпотеки

до іпотекодержателя без згоди власника майна.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що повідомлення від 12 вересня 2016 року № 139, направлене АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2

та ОСОБА_1 , про те, що вони є боржниками за договором іпотеки

від 20 грудня 2005 року № DNG0GA00005658 та банк має намір здійснити перехід права власності на предмет іпотеки або укласти від свого імені договір купівлі-продажу нерухомого майна, за своїм змістом не відповідає вимогам пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року

№ 1127, та статті 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки не містить змісту порушених зобов`язань (а саме суми заборгованості за кредитним договором)

та вимог про усунення порушень.

Розглядаючи цю справу, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вважав, що її обставини встановлені судами під час розгляду справи

№ 201/7030/17 за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко І. А. про визнання протиправним

та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, в якій рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 14 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 21 листопада 2018 року про задоволення позову скасовано постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року та відмовлено в позові, оскільки позов заявлено до неналежного відповідача.

Суди зазначили, що обставини у справі № 201/7030/17 за позовом

ОСОБА_1 до державного реєстратора тотожні обставинам у цій справі

№ 201/13356/19 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк»,

а Верховний Суд, відмовляючи у позові до банку, дійшов висновку, що у справі

№ 201/7030/17 не вимагалося збирання або додаткової перевірки чи оцінки

доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому обставини у справі № 201/13356/19 не підлягають доказуванню відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України.

Зважаючи на норми статей 2, 3, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункти 51, 52 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, суди вважали, що відновленням становища, яке існувало до порушення, є також поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності позивача.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи

У листопаді 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 07 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 27 жовтня 2020 року й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що судові рішення про задоволення позову постановлені без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 25 березня

2020 року у справі № 202/30/17, від 02 липня 2020 року у справі № 916/3006/17, від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц.

Посилається на те, що застосування судового способу звернення стягнення

на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права скористатись іншими способами захисту своїх прав. Способи звернення стягнення на предмет іпотеки не є взаємовиключними за відсутності спору щодо наявності боргу та його розміру. До того ж у цій справі позасудовий порядок звернення стягнення

на предмет іпотеки передбачено умовами договору, тому є безумовним.

Доводи позивача про неотримання повідомлення від кредитора не підтверджені матеріалами справи.

Вважає, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки реєстраційна дія вчинена у жовтні 2016 році, а з позовом вона звернулась у грудні 2019 році.

Також вказує на те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян в іноземній валюті» не підлягає застосуванню у цій справі, оскільки загальна площа предмета іпотеки перевищує визначені цим законом

250,00 кв. м для житлового будинку і становить 263,7 кв. м.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що доводи

АТ КБ «ПриватБанк» про незаконність судових рішень необґрунтовані. Обставини щодо незаконності дій відповідача встановлені у справі № 201/7030/17, в якій

їй відмовлено у задоволенні позову через неналежного відповідача, а не через безпідставність позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 201/13356/19 та витребувано справу з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року справу призначено

до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що 20 грудня 2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_2 укладено кредитний договір № DNG0GA00005658 з наступними додатковими угодами

до нього № 1, № 2 та № 3, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит

у розмірі 520 000,00 дол. США зі сплатою 11,04 % річних з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2016 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком

і ОСОБА_1 20 грудня 2005 року укладено договір іпотеки нерухомого майна, а саме: будинку загальною площею 263,70 кв. м та земельної ділянки площею 0,0793 га, кадастровий номер :03:173:0022, за адресою:

АДРЕСА_1 .

Будинок належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 01 вересня 2005 року виконавчим комітетом Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради на підставі рішення виконавчого комітету, а земельна ділянка - на підставі державного акта на право приватної

власності на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 21 вересня 2000 року

№ 2429.

Відповідно до технічного паспорта загальна житлова площа будинку становить 249,53 кв. м.

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 червня 2019 року, загальна площа будинку становить 263,7 кв. м.

Пункт 29 договору іпотеки від 30 травня 2005 року містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку». Цим пунктом сторони договору погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено

у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу

у спосіб, визначений статтею 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною

та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Обумовлена сторонами ціна предмета іпотеки за договором іпотеки

від 20 грудня 2005 року становила 1 391 613,00 грн, додатковими угодами

до договору іпотеки від 27 липня 2007 року, від 10 вересня 2007 року вона змінена і встановлена в розмірі 3 333 000,00 грн.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом

на 12 серпня 2015 року ОСОБА_2 мав заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 174 293,84 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2015 року у справі № 201/652/14-ц частково задоволено вимоги

ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним

зі ОСОБА_2 , яка на 12 серпня 2015 року становила 1 728 140,10 дол. США, звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем

із встановленням початкової ціни продажу предмета іпотеки на рівні, зазначеному у договорі іпотеки, а саме 3 333 000,00 грн, будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення АТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. У задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про виселення відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада

2015 року у справі № 201/652/14-ц змінено в частині визначення розміру пені

та скасовано в частині встановлення початкової ціни продажу предмета іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, і визначено, що початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлюється на рівні,

не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 22 червня 2016 року вказана постанова апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у нескасованій частині залишені без змін (а. с. 118-120).

31 жовтня 2016 року приватний нотаріус Зайченко І. А. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32123653,

та провела державну реєстрацію за АТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержателем) права власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 263,7 кв. м. (а. с. 15-16).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав

на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна підставою виникнення права власності (номер запису про право власності 17175444) є:

- договір іпотеки від 20 грудня 2005 року № DNG0GA00005658;

- повідомлення банку, видане АТ КБ «ПриватБанк» 12 вересня 2016 року

і отримане ОСОБА_1 21 вересня 2016 року;

- повідомлення банку, видане АТ КБ «ПриватБанк» 12 вересня 2016 року

і отримане ОСОБА_2 21 вересня 2016 року.

Також установлено, що постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 14 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 21 листопада 2018 року у справі № 201/7030/17 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Зайченко І. А., треті особи: ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 , Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, про визнання протиправним та скасування рішення від 31 жовтня

2016 року про державну реєстрацію.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та постанова Дніпровського апеляційного суду у справі № 201/7030/17 про задоволення позову мотивовані тим, що кредитор реалізував своє право на захист у судовому порядку, і набрало законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким визначено конкретний спосіб та порядок набуття кредитором права власності на іпотечне майно, отже, стягувач позбавлений права на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Однак приватний нотаріус, яка діяла як державний реєстратор прав на нерухоме майно, не звернула уваги на зазначені обставини. Крім того, письмова вимога до боржника про погашення заборгованості не відповідала встановленим законом вимогам, що є самостійною підставою для відмови в державній реєстрації прав.

Ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

до приватного нотаріуса Зайченко І. А., Верховний Суд дійшов висновку, що спір виник з приводу порушення права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, спірні правовідносини виникли щодо виконання зобов`язань

за кредитним договором та укладеним на його забезпечення договором іпотеки,

а тому належним відповідачем у справі є АТ КБ «ПриватБанк», тобто особа, право власності якої на іпотечне майно оспорюється. Верховний Суд зазначив, що оскільки позивач пред`явила позов до неналежного відповідача, то висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову є передчасними

у зв`язку з неналежним складом учасників справи.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства

є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо правомірності застосування банком позасудового способу стягнення

на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя

Законом України «Про іпотеку» визначено вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя

не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання

в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

При цьому визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

У цій справі суди встановили, що сторони в іпотечному договорі відповідно

до статті 36 Закону України «Про іпотеку» погодили, що звернення стягнення

на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено

у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу

у спосіб, визначений статтею 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною

та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

З огляду на наведене та враховуючи, що у договорі іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом можливості набуття банком права власності на предмет іпотеки, колегія суддів Касаційного цивільного суду вважає помилковими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що АТ КБ «ПриватБанк» скористалося судовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки і судом ці вимоги задоволені, однак

ця обставина не врахована державним реєстратором при вчиненні державної реєстрації прав на нерухоме майно.

При цьому касаційний суд зазначає, що хоч на момент звернення до нотаріуса для вчинення реєстраційних дій АТ КБ «Приватбанк» уже застосувало один

із передбачених договором способів задоволення своїх вимог, звернувшись

до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості, проте подальше звернення ПАТ КБ «Приватбанк»

до нотаріуса для задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна

в позасудовому порядку, а саме із заявою про вчинення реєстраційних дій,

не суперечить іпотечному договору та Закону України «Про іпотеку», ураховуючи, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконане.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову з цих підстав, оскільки вони ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Щодо порушення приватним нотаріусом порядку вчинення державної реєстрації прав та їх обтяжень у зв`язку з невідповідністю надісланого банком повідомлення вимогам пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127)

Пунктом 61 Порядку № 1127 передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності

на предмет іпотеки, подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку

з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Дійсно, повідомлення банку від 12 вересня 2016 року, надіслане на адресу боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не містить змісту порушених зобов`язань у вигляді конкретних сум заборгованості за кредитним договором, проте з огляду на конкретні встановлені у цій справі обставини слід зазначити, що розмір суми заборгованості за кредитним договором чітко встановлений рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2015 року, частково зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року, яким задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк»

до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення

на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 грудня 2005 року, укладеним із ОСОБА_2 , та виселення, і становить 1 728 140, 10 дол. США.

При цьому повідомлення про намір банку здійснити перехід права власності

на предмет іпотеки позивачеві направлено 12 вересня 2016 року,

а до державного реєстратора відповідну заяву подано 03 жовтня 2016 року.

До часу надіслання повідомлення про усунення порушень - 12 вересня 2016 року сума заборгованості не змінилася, жодних дій для її погашення ОСОБА_1 як іпотекодатель та ОСОБА_2 як боржник не вчинили.

Отже, касаційний суд вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позову, в тому числі й з тих підстав, що для державної реєстрації прав банк не подав документів у повному обсязі.

Щодо посилання на обставини, встановлені судовими рішеннями у справі

№ 201/7030/17, зокрема щодо отримання (неотримання) боржником

та іпотекодавцем повідомлення банку

Матеріали цієї справи містять накладну від 21 вересня 2016 року № 007501,

з якої видно, що ОСОБА_1 отримала повідомлення банку від 12 вересня 2016 року про реєстрацію права власності в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» (т. 1, а. с. 162).

Оригінал вказаної накладної на вимогу судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надав нотаріус, що здійснював державну реєстрацію прав

та їх обтяжень. Повідомлення містить вимогу про усунення порушень

та посилання на те, що банк має намір здійснити перехід права власності

до іпотекодержателя на предмет іпотеки або укласти від свого імені договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку, що є предметом іпотеки.

При цьому накладна від 21 вересня 2016 року № 007501 містить власноручний підпис ОСОБА_1 , що спростовує її доводи про те, що вона

не отримувала повідомлення про усунення порушень та намір банку вчинити дії щодо переходу права власності на предмет іпотеки.

Оцінюючи доводи про те, що факт неналежного повідомлення ОСОБА_1 було встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 14 лютого 2018 року та постановою Дніпровського апеляційного суду

від 21 листопада 2018 року, скасованими постановою Верховного Суду

від 02 жовтня 2019 року у справі № 201/7030/17 (провадження № 61-48903св18), касаційній суд зазначає, що, переглядаючи справу № 201/7030/17, Верховний Суд не досліджував і не давав оцінку обставинам належного повідомлення ОСОБА_1 , а лише зазначив у своїй постанові про те, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову у зв`язку з його обґрунтованістю та доведеністю є передчасними у зв`язку з неналежністю складу учасників справи. Тому вказані судові рішення не можна вважати такими, що містять преюдиційні висновки.

Щодо правомірності застосування судами при вирішенні цього спору Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого

як забезпечення кредитів в іноземній валюті»

Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнене (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає

як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови,

що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору

та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві

на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено,

що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження

в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення

є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження, а не реалізацію іпотекодержателем інших можливих та дозволених законом шляхів звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель.

Такі висновки щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду:

від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження

№ 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20), а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року у справі

№ 524/10011/17(провадження № 61-5446св19), постанові Верховного Суду

у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року

у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №127/31897/18 (провадження

№ 61-20341св19).

Суд установив, що площа житлового будинку, який є предметом іпотеки, перевищує 250,00 кв. м, сторони в іпотечному договорі відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, тому на спірні правовідносини дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється.

З огляду на наведене, розглядаючи спір, який виник між сторонами у цій справі, суди попередніх інстанцій, встановивши обставини справи, неправильно визначили норми матеріального права, які підлягають застосуванню, і дали неналежну оцінку доказам у справі, внаслідок чого ухвалили судові рішення про задоволення позову, які не відповідають вимогам матеріального

та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої - третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення

у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, то рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки за результатами розгляду касаційної скарги АТ КБ «Приватбанк» суд касаційної інстанції скасовує судові рішення судів попередніх інстанцій

та ухвалює нову постанову про відмову в задоволенні позову, то понесені відповідачем судові витрати у зв`язку з розглядом справи в судах апеляційної

та касаційної інстанцій покладаються на позивача. На користь

АТ КБ «Приватбанк» із ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги,

в розмірі 1 152,60 грн, та судового збору, сплаченого відповідачем за подання касаційної скарги, в розмірі 1 536,80 грн, а всього 2 689,40 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого

2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня

2020 року скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Ірина Анатоліївна, ОСОБА_2 , Управління-служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпрі ради, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 2 689,40 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко
В. М. Коротун