Справа 752/3291/20
провадження № 2-п/752/124/21
УХВАЛА

24.12.2021 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві заяву відповідача про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 752/3291/20 за позовом Підприємства з іноземними інвестиціями «Віп-Рент» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебувала справа № 752/3291/20 за позовом Підприємства з іноземними інвестиціями «Віп-Рент» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

У вересні 2021 року відповідач, не погоджуючись із заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києві від 11.02.2021 року у цивільній справі № 752/3291/, яким позов було задоволено, звернувся до суду із заявою про його скасування, відповідно до якої сторона відповідача просила суд скасувати заочне рішення у цивільній справі, оскільки, розгляд справи відбувся без участі відповідача, останній, не був належним чином повідомлений про розгляд справи, а також стороною відповідача вказувалось на безпідставність стягнення шкоди із відповідача, так як його цивільно-правова відповідальність була застрахована в ТДВ «СК «Київ Ре», та саме зазначене товариство має відшкодувати завдану шкоду позвиачу, а відтак наявні підстави для скасування ухваленого у справі заочного рішення.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви відповідача, вказуючи на законність ухваленого у справі судового рішення.

Представник відповідача в судовому засіданні просив заяву задовольнити з викладених в ній підстав, та заочне рішення скасувати.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, заяви, вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити за наступних підстав.

Судом встановлено, що в лютому 2020 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Підприємства з іноземними інвестиціями «Віп-Рент» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В позові адреса відповідача ОСОБА_1 була зазначена за інформацією, яка містилась в постанові Голосіївського районного суду м. Києва від 16.08.2019 року у справі № 752/12882/19, а саме: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 14.04.2020 року, ОСОБА_1 зареєстрованим по м. Києву не значиться.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.05.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи з повідомленням сторін.

Судом направлялись судові документи та виклики до суду за відомою адресою місця проживання відповідача, а також вживались заходи щодо розміщення оголошення про виклик ОСОБА_1 в судове засідання, місце проживання якого було невідоме.

Доказів про те, що відповідач помилково зазначив адресу свого фактичного місця проживання, як: АДРЕСА_1 , яка була зафіксована в постанові судді, якою відповідача було притягнуто адміністративної відповідальності, до заяви долучено не було.

Крім того, суду не було надано доказів, які б підтверджували фактичне зареєстроване місце проживання відповідача, зокрема, на території Миколаївської області, а копія пояснень ОСОБА_1 від 17.07.2019 року не є належним доказом наведеному, як і не є достатнім доказом фактичного місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , - копія паспорту громадянки ОСОБА_2 , яка зареєстрована за вказаною адресою, оскільки, будь-яких даних про те, що ОСОБА_1 фактично мешкає за вказаною адресою до заяви долучено не було.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києві від 11.02.2021 року, позов було задоволено. Стягнуто із відповідача на користь позивача на відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 19585,00 грн., а також судовий збір в сумі 21687,00 грн.

07.09.2021 року відповідач ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами справи, отримав копію заочного рішення, та вжив заходів щодо його оскарження, подавши до суду 24.09.2021 року відповідну заяву.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність вимог заяви в частині перегляду та скасування судового рішення, суд приймає до уваги те, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Згідно із положеннями ст. 285 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначені, зокрема, обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання і не повідомлення їх суду, і докази про це посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача.

Відповідно до ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Тобто для скасування заочного рішення необхідна наявність одночасно двох наведених умов.

Використання законодавцем в конструкції коментованої статті 288 ЦПК України сполучника "і" дозволяє зробити висновок, що для скасування заочного рішення необхідно не лише встановити поважність причин неявки відповідача в судове засідання, в якому було ухвалене заочне рішення, а й те, щоб його аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення.

Лише за сукупності цих двох умов можна говорити про наявність підстав для скасування заочного рішення і призначення справи для розгляду в загальному порядку.

Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані не поважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

З матеріалів справи вбачається, що суд повідомляв сторону відповідача за відомою адресою фактичного місця проживання відповідача, яка була зафіксована у постанові судді, якою ОСОБА_1 було притягнуто до відповідальності та яка набрала законної сили.

Достатніх доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_1 фактично проживає за іншою адресою, на переконання суду, стороною відповідача надано не було, а наявні у справі докази переконливо про це не свідчать.

Крім того, дослідивши заяву про перегляд заочного рішення, матеріали справи, суд приходить до висновку, що обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення є фактично непогодження з винесеним рішенням по суті.

У відповідність до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на які надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п. 1 ст. 6 конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до неї, оскільки у позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що термін «строк на оскарження рішення», що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів та позивачів, які можуть трапитись після прийняття судом рішення (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішеннявід 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Крім того, слід зазначити про те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суду необхідно виходити з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001.

В спірній по справі ситуації суд виходить з того, що відповідачем не дотримано процесуальних вимог цивільного законодавства, які б дозволяли суду дійти висновку про необхідність скасування ухваленого заочного рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача, та у справі було ухвалено заочне рішення про задоволення позовних вимог на підставі аналізу доказів, які знаходились в матеріалах справи.

Слід звернути увагу на те, що заява про перегляд заочного рішення не містить доказів, якими обґрунтовані заперечення проти вимог позивача, та які б впливали на правильне вирішення спору по суті.

Зазначені в заяві обставини не можуть бути підставами для скасування заочного рішення, при фактичній відсутності сукупності підстав, які зазначені в частині першій ст. 288 Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що підставами скасування заочного рішення є, зокрема, наявність істотних доказів, які поза розумним сумнівом спростовують обґрунтування позивача, а за відсутності зазначених обставин, суд не має законних підстав для скасування заочного рішення, в зв`язку з чим заява про перегляд заочного рішення та його скасування є необґрунтованою та безпідставною, в зв`язку з чим в її задоволенні слід відмовити.

Частиною 4 ст. 287 ЦПК України передбачено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Керуючись ст. ст. 284-288 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 752/3291/20 за позовом Підприємства з іноземними інвестиціями «Віп-Рент» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - відмовити.

Роз`яснити заявнику, що відповідно до пункту 4 статті 287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У цьому разі строк на апеляційне оскарження починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н.П. Чередніченко