Справа № 761/4447/15-ц
Провадження № 6/761/2469/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Романишеної І.П.,

за участі секретаря Войновського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Кредобанк», відділ примусового виконання рішень ДВС України про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року до Шевченківського районного суду м.Києва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Кредобанк», Відділ примусового виконання рішень ДВС України про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон.

Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.02.2015 року подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бойко Олександра Миколайовича, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника з вилученням паспортного документу - задоволено. Тимчасово обмежено право виїзду за кордон з тимчасовим вилученням паспорту громадянина України для виїзду за кордон громадянину України ОСОБА_1 до виконання зобов`язань по поверненню на користь ПАТ «Кредобанк» 4 000 000 доларів США, отриманого кредиту, покладених на нього рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 червня 2010 року № 2-6185/10.

27.07.2021 року постановою Господарського суду Рівненської області в справі №918/1184/20 ОСОБА_1 було визнано неплатоспроможним; визнано виконавчі документи такими, що не підлягають виконанню, зокрема, але не виключно, за вимогами ПАТ «Кредобанк»; звільнено фізичну особу ОСОБА_1 від боргів, окрім боргів за вимогами, передбаченими ч. 2 ст. 134 Кодексу України з процедур банкрутства. Таким чином з 27.07.2021 року зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ «Кредобанк» вважаються погашеними.

Станом на день подачі заяви, будь-яке виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-6185/10 відсутнє, а згідно даних з Єдиного реєстру боржників - ОСОБА_1 боржником не являється.

З цих підстав просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановлене відносно нього ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.02.2015 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 05.11.2021 року справу за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон призначено до розгляду на 11 листопада 2021 року на 14:00, а в подальшому розгляд справи було відкладено.

Заявник та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду заяви повідомлялися належним чином. Від представника заявника надійшла заява про розгляду справи без участі заявника та його представника.

Заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду заяви повідомлялись належним чином.

Враховуючи обмеженість строків розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон відповідно ч. 6 ст. 441 ЦПК України, а також враховуючи, що заінтересовані особи, зокрема, державний виконавець на неодноразові виклики суду в судові засідання не з`являлись, жодних клопотань та пояснень по суті справи не надавали, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали заяви, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільно-процесуального законодавства, Конституцією України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті. А саме, пунктами 2 та 5 ч.1 ст. 6 вище зазначеного закону передбачено якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України. Та якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Згідно з ч. 1 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 441 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця.

Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Судом встановлено, що 19.02.2015 року для ОСОБА_1 було тимчасово обмежено право виїзду за кордон з тимчасовим вилученням паспорту громадянина України для виїзду за кордон громадянину України через неналежне виконання зобов`язань перед кредитором ПАТ «Кредобанк» в частині виконання зобов`язань по поверненню коштів в сумі 4 000 000 доларів США, зокрема отриманого кредиту, що підтверджувалося рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 червня 2010 року № 2-6185/10.

22.04.2015 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 19.02.2015 року в справі залишено без змін.

Однак, як свідчать матеріали справи, ухвалою Господарського суду Рівненської області від 27.07.2021 року завершено процедуру погашення боргів фізичної особи ОСОБА_1 та звільнено фізичну особу - ОСОБА_1 від боргів, окрім боргів за вимогами, передбаченими ч. 2 ст. 134 Кодексу України з процедур банкрутства. Вимоги, не задоволені через недостатність майна боржника, вважаються погашеними.

Як вбачається з ухвали Господарського суду Рівненської області від 27.07.2021 року, визнано виконавчі документи такими, що не підлягають виконанню, зокрема, але не виключно, за вимогами наступних кредиторів: ПАТ "Кредобанк" на суму 1 780 844,60 грн як 3% річних від простроченої суми за період з 14.10.2011 року по 24.09.2013 року, 3441,00 грн судового збору при подачі позовної заяви та 1720,50 грн судового збору за подачу апеляційної скарги (ВП № 52069743) з виконання виконавчого листа №1715/19533/12 від 11.01.2014, виданого Рівненським міськім судом Рівненської області.

Окрім того, ухвалою Господарського суду Рівненської області від 27 липня 2021 року провадження у справі № 918/1184/20 про неплатоспроможність боржника - фізичної особи ОСОБА_1 - закрито.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 було визнано банкрутом, судом враховуються наступні норми законодавства.

Відповідно ч. 1 ст. 113 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Відповідно до ч. 6 та ч. 7 ст. 133 Кодексу України з процедур банкрутства, вимоги, не задоволені через недостатність майна боржника, вважаються погашеними, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Вимоги до боржника щодо сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, а також інші вимоги особистого характеру, які не були задоволені або погашені частково у процедурі задоволення вимог кредиторів, можуть бути заявлені після закінчення провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Згідно ст. 134 Кодексу, господарський суд при постановленні ухвали про завершення процедури погашення боргів боржника та закриття провадження у справі про неплатоспроможність ухвалює рішення про звільнення боржника - фізичної особи від боргів.

Фізична особа не звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів після завершення судових процедур у справі про неплатоспроможність та обов`язку повернення непогашених боргів, а саме:

1) відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи;

2) сплати аліментів;

3) виконання інших вимог, які нерозривно пов`язані з особистістю фізичної особи.

Також, судом враховано, що рішення, щодо визнання ОСОБА_1 банкрутом та списання усіх боргів, приймалося господарською юрисдикцією, тому варто взяти до уваги наступні положення Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З урахуванням наведеного, з матеріалів справи судом встановлено, що усі борги фізичної особи ОСОБА_1 є погашеними у відповідності до ухвали Господарського суду Рівненської області від 27.07.2021 року № 918/1184/20, окрім боргів за вимогами, передбаченими ч. 2 ст. 134 Кодексу України з процедур банкрутства (відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи; сплати аліментів; виконання інших вимог, які нерозривно пов`язані з особистістю фізичної особи).

Враховуючи, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 червня 2010 року № 2-6185/10 стягнуто з ОСОБА_1 борг перед ПАТ «Кредобанк» за неналежне виконання умов кредитного договору, що не входить до переліку боргів, визначених ч. 2 ст. 134 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо яких фізична особа не звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів після завершення судових процедур у справі про неплатоспроможність, зазначений борг є погашеним.

Крім того, згідно даних з Єдиного реєстру боржників - ОСОБА_1 боржником не являється.

Відтак, підстави, які слугували підтвердженням для задоволення заяви про тимчасове обмеження права виїзду за кордон з тимчасовим вилученням паспорту громадянина України для виїзду за кордон громадянину України ОСОБА_1 відпали.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, зокрема, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Разом з цим, статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відтак, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав, зокрема, задоволення подання виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

З 15 грудня 2017 року ЦПК України діє в редакції закону від 03 жовтня 2017 року, який закріпив право суду першої інстанції, за заявою боржника скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Відповідно до частин 3, 5, 6, 7 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином: У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою "Напияло проти Хорватії" (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, які стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. у справі "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням, розуміються будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо), що роз`яснив Верховний Суд України 01 лютого 2013 року при розгляді питань, які виникають в судовій практиці про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. Доказів ухилення від виконання зобов`язань суду не надано.

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного суду № 331/8536/17 від 28.10.2020 року, які полягають у наступному, "тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, звертаючись в суд з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, боржник повинен довести факт зміни обставин, які стали підставою для застосування до нього відповідного заходу, у такій мірі, що втрачається необхідність для застосування такого заходу забезпечення, якщо втрачається справедливий баланс приватних інтересів боржника на свободу пересування та публічний інтерес, пов`язаний із гарантіями права кожного на розгляд справи судом у розумний строк, до якого входить також строк виконання остаточного рішення суду, що є елементом права кожного на справедливий суд.

Враховуючи вищенаведені норми права, а також встановлені судом обставини щодо визнання ОСОБА_1 банкрутом, звільнення заявника від боргів, зокрема, за виконавчим провадженням, в межах якого він був тимчасово обмежений у праві виїзду за межі України, зважаючи на те, що згідно даних з Єдиного реєстру боржників - ОСОБА_1 боржником не являється, суд дійшов висновку про необхідність скасування тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України, що забезпечить право заявника на вільне пересування, яке гарантовано Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись ст.ст. 260, 352-354, 441 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: публічне акціонерне товариство «Кредобанк», відділ примусового виконання рішень ДВС України, про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) за межі України, застосоване ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року у справі № 761/4447/15-ц.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено: 23.12.2021 року.

СУДДЯ І.П.РОМАНИШЕНА