ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/175/21 Справа № 173/861/19 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом зміненим під час розгляду справи, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , після смерті якого залишилось рухоме майно - легковий автомобіль - Шевролє Ніва 21230, 2004 року випуску, державний знак НОМЕР_1 . Даний автомобіль батько придбав до укладення шлюбу з відповідачем в 2007 році у попереднього власника - ОСОБА_4 .

В подальшому, батько перереєстрував рухоме майно на відповідача, після чого в технічному паспорті відповідач була вказана в якості власника майна, а батько мав право на керування транспортним засобом. Через деякий час, остання почала проживати в іншому населеному пункті, у помешканні власником якого був його батько, за адресою: АДРЕСА_1 . Завдяки маніпулюванням на почуттях батька, остання досягла бажаного результату, проживала в двокімнатній квартирі з усіма зручностями. Через небажання відповідача проживати спільно з його батьком, вони перестали проживати однією сім`єю, як подружжя, проживали окремо та вели окреме господарство, такі дії відповідача суперечать моральним засадам суспільства та нормам Сімейного і Цивільного Кодексу. В свою чергу батько постійно користувався майном, ремонтував його, що підтверджує факт укладення даного правочину лише для виду без наміру настання реальних наслідків, а він та його брат постійно допомагали батькові по господарству та підтримували його.

З огляду на зазначене, просив суд визнати нікчемним (недійсним) правочин по передачі права власності на транспортний засіб легковий автомобіль Шевролє Ніва 21230, 2004 року випуску, державний знак НОМЕР_1 , від померлого ОСОБА_3 до ОСОБА_2 ; визнати, що частка померлого ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності на транспортний засіб Шевролє Ніва 21230, 2004 року випуску, державний знак НОМЕР_1 становила 2/3.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю та безпідставністю заявлених позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалитини нове яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний автомобіль було придбано батьком за власні кошти до реєстрації шлюбу з відповідачем, чого останнім спростовано не було, як і не було надано доказів коли, та на якій правовій підставі у відповідача виникло право власності на спірний автомобіль. Не надано доказів дійсності укладеного правочину по перереєстрації автомобіля на її користь, договору купівлі-продажу за яким батько позивача відчужив майно відповідачу також не надано. Відповідач участі в придбанні та утриманні спірного майна не приймала, що підтверджує відсутність в неї права на 2/3 частини у праві спільної сумісної власності.

Представником відповідача подані пояснення, в яких останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду підлягає залишенню без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , є сином ОСОБА_3 , а відповідач у справі ОСОБА_2 є його дружиною, ці факти визнаються сторонами, тому у відповідності до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. (а.с.7).

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є, показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.

Відповідно до ст.ст 77-78 ЦПК України - суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підтвердження заявлених вимог, позивачем надано лише свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу Шевролє Ніва 21230, 2004 року випуску, власником якого зазначений ОСОБА_5 та зазначено, що право керування вказаним автомобілем має ОСОБА_6 .

Позивач просив визнати недійсним правочин щодо передачі права власності на транспортний засіб від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , як такий, що суперечив дійсній волі його батька ОСОБА_3 , і укладений лише для виду, проте доказів набуття ОСОБА_3 права власності на автомобіль та доказів його подальшого відчуження на користь ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Натомість судом встановлено, що 22 липня 2009 року здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_2 на транспортний засіб легковий автомобіль Шевролє Ніва 21230, 2004 року випуску, державний знак НОМЕР_1 ., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Статею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Реєстрація спірного транспортного засобу відбулася в період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, тобто майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Прохаючи збільшити частку померлого ОСОБА_3 у спільному сумісному майні, позивач посилається на те, що відповідач після перереєстрації транспортного засобу на її ім`я, стала проживати окремо від його батька та не приймала участі в утриманні майна, не вела з його батьком спільного господарства.

Однак сам факт окремого проживання не свідчить про припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 56 СК України - дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання.

Передбачених ч. 2, 3 ст.70 СК України підстав для відступу від рівності часток подружжя, судом встановлено не було.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль було придбано покійним батьком позивача до реєстрації шлюбу з відповідачем за власні кошти, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів обставин, на які посилається позивач. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачем не доведено на якій підставі у неї виникло право власності на спірний автомобіль, підлягають відхиленню, враховуючи, що відповідачем надано свідоцтво про реєстрацію за відповідачем ОСОБА_2 відповідного транспортного засобу.

При цьому, відповідач у даному спорі не зобов`язана доводити правомірність набуття нею права власності, оскільки законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом.

Разом з тим, обов`язок доказування обставин, на підставі яких особа звернулась із позовом, покладається саме на позивача.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Решта доводів апеляційної скарги зводиться до незгоди з висновками суду першої інстанції, однак не спростовує встановлених обставин справи, яким судом надана правомірна оцінка.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида