ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8185/21 Справа № 175/412/21 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Соломці М.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2021 року

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання особи на території України,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2021 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаною заявою, посилаючись на те, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Волоське, Дніпровського району Дніпропетровської області, де постійно проживає починаючи з 1990 року по теперішній час без реєстрації. В період з 1985 року по 1990 року була відсутня за місцем проживання, у зв`язку із переїздом всієї родини на постійне проживання в село Овсянка, Зейського району Амурської області РСФСР. Паспорт громадянки України не отримувала. Паспорт громадянки СРСР було загублено більше двадцяти років тому. З 1990 року територію України не залишала. Належності до громадянства іншої держави не має.

Вказує, що позбавлена можливості оформити та отримати паспорт громадянки України, оскільки не має документів, що свідчать про її належність до громадянства України, у зв`язку з чим просила встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с.Волоське Дніпровського району Дніпропетровської області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 довела належними та допустимим доказами факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Не погодившись з рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 14 грудня 29011 року, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Волоське Дніпровського району Дніпропетровської області (а.с.5).

У 1985 році ОСОБА_1 разом з родиною переїхали на постійне місце проживання в село Овсянка Зейського району Амурської області, де була зареєстрована з 21 жовтня 1985 року по 18 червня 1990 року, разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Згідно довідки виданої Адміністрацією Овсянської сільради Зейського району Амурської області Російської Федерації від 17 липня 2013 року №167 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована за місцем проживання з 21 жовтня 1985 року, а саме за адресою: АДРЕСА_2 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та 18 червня 1990 року вибула в село Волоське Дніпровського району Дніпропетровської області (а.с.12).

У 1990 році ОСОБА_1 повернулася на постійне проживання до села Волоське Дніпровського району Дніпропетровської області, де по теперішній час проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 та з того часу за межі України не виїжджала, постійно проживає на території України.

З 28 серпня 1990 року по 20 листопада 1990 року заявниця працювала дояркою в радгоспі імені Котовського (а.с.6), з 21 січня 1991 року була прийнята на роботу в Дніпропетровське ВО «Дніпрошина», звідки була звільнена 04 березня 1991 року (а.с. 6-7,8).

За даними Генерального Консульства Російської Федерації в місті Харкові №514 від 22 червня 2016 року ОСОБА_1 , уродженка Дніпропетровської області, до закордонної установи Російської Федерації з питанням громадянства не зверталася та в Генеральному консульстві на обліку в якості громадянки Російської Федерації не перебуває, загальногромадянським закордонним паспортом не документувалася (а.с.13).

Заявниця була зареєстрована на території Російської Федерації в період з 21 жовтня 1985 року по 18 червня 1990 (а.с. 12).

Реєстрацію здійснено згідно паспорта серії НОМЕР_2 виданого Зейським ГРОВД Амурської області зразку СРСР.

Більше двадцяти років тому ОСОБА_1 було втрачено паспорт громадянки СРСР серії НОМЕР_2 виданий Зейським ГРОВД Амурської області.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, і справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися з фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, а також особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

У п. 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Як зазначено заявником та не спростовано заінтересованою особою, встановлення факту проживання на території України необхідне заявнику для набуття громадянства України та проживання на території держави на законних підставах, з таким фактом чинне законодавство пов`язує можливість видачі паспорту громадянина України.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановивши, що надані суду докази дозволяють зробити висновок, що ОСОБА_1 проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року; приймаючи до уваги, що встановлення вищезазначеного факту має для заявниці юридичне значення, оскільки дозволить реалізувати право щодо набуття громадянства України; враховуючи, що іншим шляхом, окрім звернення до суду з даною заявою, вирішити порушене заявником питання неможливо, суд першої інстанції з висновком якого погоджується й колегія суддів, обґрунтовано вважав доведеним факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, що є підставою для задоволення заяви на підставі на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України». .

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення заяви, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між учасниками справи, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова