БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/263/21
Справа № 356/285/21
Р І Ш Е Н Н Я (ЗАОЧНЕ)

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.12.2021 року Березанський міський суд Київської області в складі:

Головуючого судді Лялик Р. М.

При секретарі Брунько А.В.

З участю позивачки ОСОБА_1

Представника позивачки ОСОБА_2 .

Третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачка разом зі своїм покійним чоловіком ОСОБА_5 та повнолітніми синами: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1 , в котрій зареєстровані також відповідачки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . ОСОБА_4 є колишньою дружиною ОСОБА_6 , а ОСОБА_5 є його повнолітньою донькою. З дня реєстрації і по теперішній час відповідачки за місцем своєї реєстрації не проживають і особистих речей в квартирі не зберігають. Їх фактичне місце проживання позивачці не відоме. Як стверджує ОСОБА_1 , раніше вона зверталася до відповідачок з проханням добровільно знятись з реєстрації у зв`язку зі зміною місця свого постійного проживання, однак, вони цього не зробили. Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вже протягом тривалого часу в квартирі за місцем своєї реєстрації не проживають, витрат по її утриманню не несуть, співвласниками житла не є і добровільно знятися з реєстрації відмовляються. Відтак, позивачка просить суд визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Вказала, що відповідачки з моменту реєстрації за місцем реєстрації місця проживання не мешкали.

Представник позивачки адвокат Семиряко О.М. просив задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 зазначив, що відповідачки не проживали в квартирі АДРЕСА_1 жодного дня.

Крім того, за клопотанням позивача в судовому засіданні були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що відповідачка ОСОБА_4 є колишньою дружиною ОСОБА_6 , а відповідачка ОСОБА_5 це його донька. Стверджує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є сусідкою позивачки ОСОБА_1 та проживає в квартирі АДРЕСА_3 . Стверджує, що відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 не проживають.

Відповідачки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином в порядку, встановленому ст. 128 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.

Від відповідачок відзиву на позовну заяву до суду не надходило.

За таких обставин, суд прийняв рішення про заочний розгляд справи за наявними матеріалами відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач проти такого порядку не заперечувала, а належним чином повідомлені відповідачки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, не повідомили причини своєї неявки та не подали відзиву.

Заслухавши пояснення позивачки, її представника, третьої особи, пояснення свідків, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26.10.1999 року, виданого Радгоспом Березанський Баришівського району Київської області згідно з розпорядженням від 20.10.1999 року № 391, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 (а.с. 32).

До матеріалів справи додано копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано Переяслав-Хмельницьким БТІ за реєстр. № 1437 03.02.2000 року (а.с. 33).

Відповідно до розпорядження виконавчого комітету Березанської міської ради № 13 від 19.02.2016 року «Про перейменування вулиць та провулків міста Березань» вул. Фрунзе в м. Березань Київської області перейменована на вул. Героїв Небесної Сотні.

Як вбачається з відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, отриманих в процесі підготовки справи до судового розгляду в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України у відповідь на запит, відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 15;16).

Факт реєстрації місця проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується і довідкою відділу з питань реєстрації Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Березанської міської ради № 13.1-10-107 від 21.07.2021 року (а.с. 20).

Відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за вказаною вище адресою фактично не проживають з моменту реєстрації і особистих речей в квартирі не зберігають, що підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов від 24.03.2021 року, складеним депутатом Березанської міської ради Сиваком О.В. (а.с. 8).

Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Правом власності, як слідує з ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1,2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом частин 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 ЖК Української РСР).

Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло.

У відповідності до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Позивачка посилається на те, що відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з часу реєстрації, мешкають в іншому місці, житлом не цікавляться, витрат по його утриманню не несуть.

Відповідачки не спростували зазначений вище факт та не надали суду будь-яких доказів того, що вони не втратили зв`язок із спірною квартирою та що їм були створені будь-які перешкоди у користуванні житлом.

Як визначено ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення його порушеного права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Згідно з роз`ясненнями п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Як встановлено ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється те, що позивачка самостійнонесе всі витрати з утримання квартири, відповідачки не проживають за місцем реєстрації, не зберігають там своїх речей.

Аналізуючи наявні у справі докази суд приходить до висновку, що відповідачки втратила право користування спірним житлом, оскільки добровільно залишили жиле приміщення та вчинили дії, що свідчать про втрату ними інтересу до збереження прав користування спірним житлом.

За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наведених вище підстав.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

За змістом п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи норму, встановлену ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908,00 грн.

Відтак, з відповідачок на користь держави підлягає стягненню по 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст. 4-5, 12, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 280-284, 352, 354-355 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дохід держави судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в дохід держави судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Суддя Р. М. Лялик