Номер провадження: 22-ц/813/5953/21
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та її адвоката Димовчі Т.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

В С Т А Н О В И В:

11 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Одеської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка з боку батька - ОСОБА_2 . Після її смерті залишилося спадкове майно квартира за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 вважала, що у померлої є спадкоємець першої черги - син - ОСОБА_3 . Однак 27.07.2020р. державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори виніс постанову про відмову ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки факт родинних відносин не підтверджено.

ОСОБА_1 вважає себе на цей час єдиною спадкоємицею ОСОБА_2 , тому вона звернулася до нотаріальної контори, де їй також було відмовлено у видачі правовстановлюючого документа, оскільки вона пропустила встановлений законом строк на прийняття спадщини. Оскільки ОСОБА_1 вважає, що строк нею пропущений з поважної причини, вона звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Справу розглянуто за відсутності належним чином сповіщеного представника відповідача Одеської міської ради.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з наведених у позовній заяві правових підстав.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції представник відповідача Одеської міської ради не з`явився, але про розгляд справи відповідач сповіщався належним чином та завчасно.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2018 року у справі №61-1750св18.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК.

Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК) , а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7). Після її смерті відкрилася спадщина на зазначену квартиру.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин держави Ізраїль, надав їй довіреність на звернення до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину, як синові спадкодавця ОСОБА_2 .. Заява надійшла до Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса 24 травня 2019 року.

27 липня 2020 року державний нотаріус зазначеної нотаріальної контори Ворсуляк А.М. видав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на неможливість встановлення факту родинних відносин, оскільки у свідоцтві про народження ОСОБА_7 його матір`ю зазначена ОСОБА_8 , а не ОСОБА_2 (а.с. 69).

Із заповіту, що посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої одеської державної нотаріальної контори Столовою Т.В. 10 листопада 1995 року, зареєстрований у реєстрі за №1-3983, вбачається, що все своє майно ОСОБА_2 , що мешкала за адресою: АДРЕСА_2 , заповіла онуку ОСОБА_4 (а.с. 65). Однак, відомостей щодо назначеної особи суду не надано.

За договором міни від 22.09.1998р., ОСОБА_2 обміняла житло з ОСОБА_9 на належну останній квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 71).

Відповідно до ч. 2 ст. 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

На підставі зазначеного ОСОБА_1 не зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак 27 липня 2020 року, з часу відмови ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину дізналася, що вона є єдиною спадкоємицею, як племінниця по лінії батька.

Згодом ОСОБА_1 звернулась до Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до частини другої статті 1270 ЦК України, якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

09 жовтня 2020 року державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса видано постанову №27820/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у зв`язку із пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини та роз`яснено, що відповідно до ч. 2 ст. 1270 ЦК України, у спадкоємців п`ятої черги (до якої відноситься ОСОБА_1 ), після смерті ОСОБА_2 строк для подачі такої заяви закінчився 30 червня 2020 року. Крім того, зазначено, що ОСОБА_1 не надала документи, що підтверджують факт родинних відносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_1 не довела, що є спадкоємицею ОСОБА_2 .. Жодних доказів спорідненості до суду надано не було.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Як встановлено у судовому засіданні суду апеляційної інстанції у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту родинних відносин із ОСОБА_2 та рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2021 року встановлено факт, що ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , по лінії батька.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що даному випадку суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, допустив непропорційно втручання у право позивача як єдиного законного спадкоємця на спадкування майна після смерті тітки, оскільки судом не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та його інтересами, що привело до незаконного позбавлення права спадкове майно.

Отже, вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Системний аналіз наведених норм права, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду апеляційної інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач ОСОБА_1 отримала ефективний засіб юридичного захисту свого порушеного права, що передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статей 1266, 1272 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 ..

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю три місяці з дня набрання постановою апеляційного суду законної сили.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 28 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік