ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

15 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 612/925/18

провадження № 22-ц/818/5724/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 22 липня 2021 року, постановлене у складі судді Ященко С.О., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалася на те, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 1976 року, який було розірвано 11 вересня 2007 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за номером 53 Відділом реєстрації актів цивільного стану Близнюківського районного управління юстиції Харківської області. Від даного шлюбу у них неповнолітніх дітей немає.

Під час їхнього спільного проживання, з 25 вересня 1976р. по 11 вересня 2007р. вони працювали у Радгоспі імені газети «Ізвестія» до 1994 року, у 1994р. ними було створено фермерське господарство «Надія» головою якого є відповідач - ОСОБА_2 . З січня 1994 року по січень 2007 року вона була прийнята у члени цього фермерського господарства, а з 09 січня 2007 року по 13 квітня 2007 року вона працювала вихователем у Дошкільному навчальному закладі №14 відділу освіти Лозівської міької ради Харківської області. За їх спільні кошти у період шлюбу було придбано наступне:

1) 28 квітня 2001 року на підставі Договору купівлі-продажу трикімнатну квартиру за адресом: АДРЕСА_1 , яку вони за згодою продали 11 липня 2018 року на підставі Договору купівлі-продажу серія та номер 1726 від 11 липня 2018 року;

2) 25 січня 2007 року Трактор гусеничний, марки ДТ-75, 1990 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ;

3) 16 листопада 2006 року Трактор колісний, марки ЮМЗ-6, 1990 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ;

4) 26 грудня 2005 року Трактор колісний марки Т-40, 1982 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 ;

5) 22 жовтня 2005 року Комбайн зернозбиральний, марки СК-5 «Нива», 1987 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 ;

6) 27 травня 2004 року транспортний засіб ЗАЗ 110307, 2004 року випуску;

7) 06 серпня 1980 року транспортний засіб КМЗ Днепр МТ, 1980 року випуску;

8) 03 листопада 2006 року транспортний засіб ЗИЛ 431410, 1993 року випуску.

Загальна вартість придбаного під час шлюбу майна та яке підлягає поділу на сьогоднішній час становить 434 471грн.

Просить суд поділити спільне майно та виділити в її власність:

трактор ЮМЗ-6, номерний знак НОМЕР_2 (вартістю 70 850грн.),

трактор Т-40 номерний знак НОМЕР_3 (вартістю 45 200грн.),

транспортний засіб ЗАЗ 110307 (вартістю 36 602грн.),

транспортний засіб ЗИЛ 431410 (вартістю 64 583грн.),

на загальну суму 217 235грн.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 22 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Проведено поділ майна, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме:

1) автомобіля ЗАЗ 110307, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 ;

2) трактору марки ЮМЗ-6, 1990 року випуску, заводський номер НОМЕР_6 , номер двигуна НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

3) трактору марки Т-40, 1982 року випуску, заводський номер НОМЕР_8 , номер двигуна НОМЕР_9 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Визнано у порядку поділу спільного сумісного майна, за ОСОБА_2 право власності на:

1) автомобіль ЗАЗ 110307, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 ;

2) трактор марки ЮМЗ-6, 1990 року випуску, заводський номер НОМЕР_6 , номер двигуна НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

3) трактор марки Т-40, 1982 року випуску, заводський номер НОМЕР_8 , номер двигуна НОМЕР_9 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на наступне майно:

1) автомобіль ЗАЗ 110307, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 ;

2) трактор марки ЮМЗ-6, 1990 року випуску, заводський номер НОМЕР_6 , номер двигуна НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

3) трактор марки Т-40, 1982 року випуску, заводський номер НОМЕР_8 , номер двигуна НОМЕР_9 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у загальному розмірі 50 312,14грн. вартості 1/2 частки:

1) автомобіля ЗАЗ 110307, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 ;

2) трактору марки ЮМЗ-6, 1990 року випуску, заводський номер НОМЕР_6 , номер двигуна НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

3) трактору марки Т-40, 1982 року випуску, заводський номер НОМЕР_8 , номер двигуна НОМЕР_9 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в загальному розмірі 71 820грн. вартості 1/2 частки спільного сумісного майна:

трактору гусеничного, марки ДТ-75, 1990 року випуску;

комбайну зернозбирального, марки СК-5 «Нива», 1987 року випуску;

мотоциклу КМЗ Днепр МТ, 1980 року випуску;

автомобіля ЗИЛ 431410, 1993 року випуску),

залишивши за ОСОБА_2 грошові кошти в загальному розмірі 71 820грн., як вартість 1/2 частки цього спільного сумісного майна.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 000грн., витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 2 763грн., витрати, на проведення судової автотоварознавчої експертизи в сумі 14 747грн., а загалом у розмірі 19 510грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що тільки у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилась її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі ст. 364 ЦК України, проте позивачем не було заявлено у позовній заяві вимоги стосовно стягнення на користь ОСОБА_1 грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на спірне майно. Також зазначає, що позовних вимог про припинення права на частку позивача у спільному майні ОСОБА_1 не заявлялось. Вказує, що вирішуючи питання, що стосується компенсації ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 71 820 грн., що є Ѕ частиною вартості спільного майна подружжя, суд першої інстанції також не звернув уваги на те, що позивачем не було надано згоди на стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації замість її частки у справі спільної сумісної власності на спірне майно.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін посилаючись на те, що обов`язкова згода іншого співвласника, а також попереднє внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду, необхідні при присудженні одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, в даному випадку спір стосувався поділу рухомого майна - технічних/транспортних засобів, про які було заявлено у позові.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності. Між тим, на час розгляду справи в наявності у відповідача є лише: 1) автомобіль ЗАЗ 110307, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 ; 2) трактор марки ЮМЗ-6, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 3) трактор марки Т-40, 1982 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Інше спірне майно у відповідача відсутнє. Жодна з одиниць спірного майна не зареєстрована за ФГ «Надія», а зареєстрована безпосередньо за відповідачем. Отже, вказане майно підлягає поділу у визначений судом спосіб з урахування висновку експерта №14113/3540-3545 від 09 березня 2021 року.

Що стосується іншого майна, то воно було відчужено відповідачем на користь інших осіб, а тому при поділі майна слід врахувати вартість відчуженого майна відповідачем з урахування висновку експерта №14113/3540-3545 від 09 березня 2021 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 25 вересня 1976 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_10 , актовий запис №12.

11 вересня 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_11 від 11 вересня 2007 року, актовий запис № 53.

За час проживання в шлюбі сторонами було придбано та зареєстровано на ОСОБА_2 : 1) 25 січня 2007 року Трактор гусеничний, марки ДТ-75, 1990 року випуску, заводський номер НОМЕР_12 , номер двигуна НОМЕР_13 , свідоцтво НОМЕР_14 , номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується повідомленням ТУ Держпродспоживслужби в Харківській області від 08.11.2018 р. за № 7.0/17064;

2) 16 листопада 2006р. Трактор колісний, марки ЮМЗ-6, 1990 року випуску, заводський номер НОМЕР_6 , номер двигуна НОМЕР_7 , свідоцтво НОМЕР_15 , номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується повідомленням ТУ Держпродспоживслужби в Харківській області від 08.11.2018р. за № 7.0/17064;

3) 26 грудня 2005р. Трактор колісний марки Т-40, 1982 року випуску, заводський номер НОМЕР_8 , номер двигуна НОМЕР_9 , свідоцтво НОМЕР_16 , номерний знак НОМЕР_3 , що підтверджується повідомленням ТУ Держпродспоживслужби в Харківській області від 08.11.2018р. за № 7.0/17064;

4) 22 жовтня 2005р. Комбайн зернозбиральний, марки СК-5 «Нива», 1987 року випуску, заводський номер НОМЕР_17 , номер двигуна НОМЕР_18 , свідоцтво НОМЕР_19 , номерний знак НОМЕР_4 , що підтверджується повідомленням ТУ Держпродспоживслужби в Харківській області від 08.11.2018р. за № 7.0/17064;

5) 27 травня 2004р. транспортний засіб ЗАЗ 110307, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 , свідоцтво НОМЕР_20 від 27.05.2004, що підтверджується повідомленням Територіального сервісного центру № 6348 РСЦ МВС в Харківській області від 06.11.2018р. № 31/20/8-427 та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_20 від 27.05.2004;

6) 06 серпня 1980р. транспортний засіб КМЗ Днепр МТ, 1980 року випуску, об`єм двигуна 650, що підтверджується повідомленням Територіального сервісного центру № 6348 РСЦ МВС в Харківській області від 06.11.2018р. № 31/20/8-427;

7) 03 листопада 2006р. транспортний засіб ЗИЛ 431410, 1993 року випуску, що підтверджується повідомленням Територіального сервісного центру № 6348 РСЦ МВС в Харківській області від 06.11.2018р. № 31/20/8-427.

Угоди про добровільний поділ наведеного майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто.

Норми Сімейного кодексу України (далі СК України) у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частина майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Проте, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності колишнього подружжя на спірне майно.

Посилання відповідача на платіжні доручення від 06 січня 1995 року, рахунок-фактуру від 28 червня 1994 року, накладну від 02 серпня 2001 року, накладну від 02 червня 2004 року, накладну від 28 червня 1994 року, квитанцію від 02 серпня 2001 року, договір купівлі-продажу автомобіля з використанням банківського кредиту №15-108/2004 від 27 травня 2004 року колегією суддів не приймаються, оскільки з них не вбачається, що сплачені кошти за придбане майно належали особисто відповідачу. Навпаки вказані документи підтверджують придбання майна за час спільного проживання сторін в зареєстрованому шлюбі.

Доводи відповідача про те, що майно: Трактор гусеничний марки ДТ-75, дата реєстрації за відповідачем 25 січня 2007; Трактор марки ЮМЗ-6, дата реєстрації за відповідачем 16 листопада 2006 року; автомобіль ЗИЛ 431410, дата реєстрації за відповідачем 03 листопада 2006, були придбані в той час коли між сторонами по справі в жовтні 2006 року припинилось ведення спільного господарства, а отже це майно є його особистою приватною є безпідставними, оскільки будь-яких доказів на підтвердження цих обставин ним не надано та матеріали справи не містять.

Посилання відповідача на те, що майно є власністю Селянського (Фермерського) господарства «Надія» спростовуються матеріалами справи, а саме: повідомленням ТУ Держпродспоживслужби в Харківській області від 08 листопада 2018 року за №7.0/1706, повідомленням Територіального сервісного центру №6348 РСЦ МВС в Харківській області від 06 листопада 2018 року №31/20/8-427, двома свідоцтвами про реєстрацію машини, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, довідкою С(Ф)Г «Надія» та двома свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу, згідно яких спірне майно зареєстроване за фізичною особою ОСОБА_2 , а на балансі С(Ф)Г «Надія» відсутня жодна з одиниць спірного майна.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) дійшов висновку про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Таким чином, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно з висновком експерта №14113/3540-3545 судової автотоварознавчої експертизи від 09 березня 2021 року:

1) ринкова вартість автомобіля ЗАЗ 110307, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 , станом на 22 жовтня 2020 року складає 18 634,28грн.;

2) середня ринкова вартість трактору марки ЮМЗ-6, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 станом на 22 жовтня 2020 року складає 43 540грн.;

3) середня ринкова вартість трактору марки Т-40, 1982 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 станом на 22 жовтня 2020 року складає 38 450грн.;

4) середня ринкова вартість трактору гусеничного, марки ДТ-75, 1990 року випуску, заводський номер НОМЕР_12 , номер двигуна НОМЕР_13 , номерний знак НОМЕР_1 станом на 22 жовтня 2020 року складає 52 310грн.;

5) середня ринкова вартість Комбайну зернозбирального, марки СК-5 «Нива», 1987 року випуску, заводський номер НОМЕР_17 , номер двигуна НОМЕР_18 , номерний знак НОМЕР_4 станом на 22 жовтня 2020 року складає 32 800грн.;

6) середня ринкова вартість мотоциклу Днепр МТ, 1980 року випуску, об`єм двигуна 650 станом на 22 жовтня 2020 року складає 5 660грн.;

7) середня ринкова вартість автомобіля ЗИЛ 431410, 1993 року випуску станом на 22 жовтня 2020 року складає 52 870грн.

Загальна вартість спірного майна складає 244 264,28грн.

При цьому, відповідач зазначив, а позивач підтвердила, що також підтверджується даними проведеної судової автотоварознавчої експертизи, що станом на теперішній час в наявності у відповідача лише:

1)автомобіль ЗАЗ 110307, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 ;

2)2) трактор марки ЮМЗ-6, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

3)3) трактор марки Т-40, 1982 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Інше спірне майно у відповідача відсутнє.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Проте, в спірних правовідносинах застосуванню підлягає саме стаття 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки, оскільки рівна частина спірного майна, а саме рівна частина транспортних засобів, не може бути виділена в натурі жодній із сторін, у зв`язку з їх неподільністю.

При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 не користувалася спірними транспортними засобами після розірвання шлюбу 11 вересня 007, тобто більше 13 років, натомість відповідач по справі, як засновник С(Ф)Г « ОСОБА_3 », спеціалізовану техніку може використовувати у господарській діяльності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку в частині проведення поділу майна, а саме: автомобіля ЗАЗ 110307, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 ; трактору марки ЮМЗ-6, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; трактору марки Т-40, 1982 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , шляхом визнання права власності на вказане майно за відповідачем та припинення права власності на це майно за позивачем, а також стягнення з відподвіача на користь позивача грошової компенсації 1/2 вартості цього майна, яка складає 50 312грн., з урахуванням висновку експерта №14113/3540-3545.

Що стосується іншого майна, яке є предметом позовних вимог, однак було відчужено відповідачем на користь інших осіб, що не заперечується учасниками справи, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вже було встановлено судом, згідно позицій сторін та даних проведеної судової автотоварознавчої експертизи - станом на теперішній час в наявності у відповідача лише:

1) автомобіль ЗАЗ 110307, 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 ;

2) трактор марки ЮМЗ-6, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 3) трактор марки Т-40, 1982 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Інше спірне майно у відповідача відсутнє.

Як пояснив відповідач мотоцикл Днепр був проданий у 2000 році, Трактор ДТ-75 проданий на металобрухт, Комбайн СК-5 «Нива» проданий в 2003 році, ЗИЛ 431410 проданий за довіреністю в 2006 році.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 05 квітня 2019 року по справі №645/4711/15-ц.

Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Оскільки судом встановлено, що спірне майно, а саме: трактор гусеничний, марки ДТ-75, 1990 року випуску; комбайн зернозбиральний, марки СК-5 «Нива», 1987 року випуску; мотоцикл Днепр МТ, 1980 року випуску; автомобіль ЗИЛ 431410, 1993 року, було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі який було розірвано 11 вересня 2007 року, тому це рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Наразі вказане майно хоча і зареєстровано за відповідачем, Між тим, останній його місце знаходження не повідомляє, вказує, що спірне майно продано за довіреністю в 2006 році. Оскільки спірне майно перебувало у користуванні відповідача, який розпорядився ним на власний розсуд, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірних транспортних засобів, яка згідно висновку експерта №14113/3540-3545 судової автотоварознавчої експертизи від 09 березня 2021 року становить 71 820грн.

Доводи відповідача про те, що позивачем було пропущено позовну давність є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Статтями 256-257 та 261 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Матеріали справи свідчать, що шлюб між сторонами було розірвано 11 вересня 2007 року. З цим позовом позивачка звернулася до суду 12 грудня 2018 року. При цьому, сама позивачка зазначає, що про порушення своїх прав вона дізналась лише у липні 2018 року коли продавала квартиру за адресом: АДРЕСА_1 , і відповідач не відразу надав згоду на продаж цієї квартири, зазначаючи, що усе майно належить тільки йому. При цьому, позивач довела відсутність у неї можливості дізнатися про порушення свого цивільного права раніше. Вказані обставини відповідачем не спростовані.

Таким чином, загальний трирічний строк позовний давності для звернення до суду з цим позовом позивачем не пропущено.

Посилання відповідача на те, що відсутня згода сторін на стягнення грошової компенсації колегією суддів не приймаються.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таким чином, обов`язкова згода іншого співвласника, а також попереднє внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду, необхідні при присудженні одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку.

Між тим, в даному випадку має місце спір предметом якого є рухоме майно - технічні/транспортні засоби.

Доводи відповідача про відсутність згоди позивача на отримання компенсації висновків суду не спростовують, оскільки позивач щодо цього заперечень не висловлює, рішення суду не оскаржує, спірне майно, яке є сільськогосподарською технікою використовується відповідачем у його діяльності, тому стягнення на користь позивача компенсації за частину належну відповідачу права сторін не порушує.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 22 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2021 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова