Справа № 554/8390/17
Номер провадження 2/541/4/2021
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 лютого 2021 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Городівського О.А.,

за участю секретаря судового засідання Непокупної Л.М.,

представника позивача адвоката Ковжога О.І.,

відповідача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,її представника адвоката Боброва В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,

ВСТАНОВИВ:

19.03.2018 на адресу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з Октябрського районного суду м. Полтави надійшла справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 вказала, що 10 січня 2017 року надала відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 18 000 доларів США. Кошти йому були потрібні для придбання квартири. Передача грошових коштів була оформлена відповідною розпискою, згідно якої грошові кошти мають бути повернуті до 10 жовтня 2017 року. В порушення умов договору, станом на 10 жовтня 2017 року та на час звернення до суду з позовом взяті на себе зобов`язання відповідач ОСОБА_1 не виконав. В добровільному порядку кошти не повернув. Тому вона звернулася до суду із позовною заявою та просила стягнути із відповідачів грошові кошти в еквівалентній сумі 18 000 доларів США, що в національній валюті складає 468000 грн.

Так, 25.10.2017 ОСОБА_3 звернулась до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою, в якому просила стягнути грошові кошти за борговою розпискою від 10 січня 2017 року в розмірі 18 000 доларів США, що в національній валюті становить 468000 грн. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави 26.01.2018 відкрито провадження по справі, постановлено проводити розгляд справи в спрощеному провадженні та залучено до розгляду у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 (а.с.52 том 1). Однак, 21.02.2018 ухвалою суду Октябрського районного суду м. Полтави залучено ОСОБА_2 в якості відповідача, тобто змінено її процесуальний статус з третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет позову на відповідача. В зв`язку з цим позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути борг солідарно із відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . На підставі цієї ж ухвали справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою направлено на розгляд за підсудністю до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області (а.с.91-92 том 1).

04.05.2018 від відповідачки ОСОБА_2 на адресу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області надійшло заперечення на позовну заяву. В якому вона зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_3 до неї є необґрунтованими, надуманими та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 103-108 том 1).

Ухвалами суду від 27.02.2019 відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Грубич В.В., представника відповідача ОСОБА_1 про призначення по справі амбулаторної судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану позивачки ОСОБА_3 . Визнано явку позивачки в судове засідання обов`язковою (а.с.199, 200 том 1).

Ухвалою суду від 29.05.2020 по справі призначено комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизу, проведення яких доручено експертам Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора М.С.Бокаріуса. На час проведення експертизи провадження по справі зупинено (а.с.222 том1).

16 жовтня 2020 року із експертної установи на адресу суду надійшли матеріали цивільної справи 554/8390/17 з висновком експерта №1682-1684 від 17.09.2020 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи (а.с.2-8 том 2). 21.10.2020 провадження у справі поновлено та продовжено розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін (а.с.9 том 2).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував сплачувати кошти по борговій розписці.

Відповідачка ОСОБА_2 її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог пред`явлених до ОСОБА_2 . Позивачка зазначила, що при розгляді справи за її позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю, боргова розписка на 18 000 доларів США відповідачем не була надана тому, що якби мати і давала якісь гроші єдиному сину, то не складала б розписку. ОСОБА_1 не довів, що квартиру в м. Полтаві він купив за власні кошти і суд 03.10.2017 задовольнив її позовні вимоги, визнав квартиру та автомобіль їх спільною сумісною власністю. Взагалі вона нічого не знала про борг та не давала згоду на укладення такої позики. Відповідач не використовував в її інтересах 18 000 доларів США тому, позовні вимоги пред`явлені до неї вважає необґрунтованими та надуманими.

Суд, заслухавши учасників судового засідання, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Судом встановлено, що 10 січня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики. На підставі цієї угоди позивачка, надала позику шляхом передачі грошових коштів у розмірі 18000 доларів США зі строком повернення до 10 жовтня 2017 року (а.с.114 том 1). Факт передачі грошових коштів підтверджується оригіналом розписки від 10 січня 2017 року, показами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та не заперечується відповідачем ОСОБА_1 .

Справжність розписки підтверджується висновком експерта №1682-1684 складеного 17.09.2020 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи №554/8390/17. Яким встановлено, що ОСОБА_8 власноручно в розписці від 10 січня 2017 року зазначив, факт отримання ним у позивачки 18000 доларів США та строк повернення боргу до 10 жовтня 2017. Позивачка ОСОБА_3 в розписці від 10 січня 2017 року власноручно засвідчила факт передачі цих грошей сину ОСОБА_1 (а.с.2-8 том 2). Таким чином, між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем була надана боргова розписка.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1 стаття 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, це закріплено в положеннях ст. 629 ЦК України.

Згідно із ч.1ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України.

Згідно з ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У своєму рішенні Великою Палатою Верховного Суду (ВП/ВС у справі №340/385/17 від 27.11.19) зроблено висновок, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорів позики (розписці) або у національній одиниці - гривні.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Зважаючи на вище викладене, суд вважає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Кожна із сторін в момент укладення спірного договору розуміла умови правочину та його правові наслідки. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем ОСОБА_1 , яку було передано позивачу, та яка є борговим документом. За яким позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші не повернув.

Суд, встановивши характер правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , вважає встановленим той факт, що позичальник не виконавши належним чином взяті на себе за договором позики від 10 січня 2017 року зобов`язання та повинен сплатити останній борг, що в національній валюті складає 468000 грн еквівалент 18 000 доларів США.

Стосовно правомірності і обґрунтованості стягнення суми позики отриманої ОСОБА_1 із відповідачки ОСОБА_2 , суд дійшов наступного висновку.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03.10.2017, яке набрало законної сили 16.01.2018, встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 01.01.2004 до 14.02.2017. Визнано їх спільною сумісною власністю автомобіль ВАЗ 210700 днз НОМЕР_1 та квартиру АДРЕСА_1 , визнано за кожним із них право власності по 1/2 частини на квартиру та автомобіль (а.с.86-88).

Верховний суд в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, зазначив, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, про те що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 5 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до положень ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, у випадку, якщо чоловік отримав у власність грошові кошти внаслідок укладення договору позики, то у дружини за певних умов виникає зобов`язання щодо повернення таких грошових коштів разом із чоловіком. Однак відповідач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 не перебували у зареєстрованому шлюбі на час отримання в борг ОСОБА_1 18000 доларів США, про що свідчить рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 03.10.2017.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, положення ст.ст. 65,73 СК України не розповсюджуються на відповідачку ОСОБА_2 , як на дружину ОСОБА_1 в боргових зобов`язаннях, які виникли у ОСОБА_1 перед його матір`ю ОСОБА_3 .

Також, позивачка не надала жодних переконливих доказів, щодо укладання відповідачем ОСОБА_1 договору позики від 10 січня 2017 року в спільних інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як і доказів того, що грошові кошти в розмірі 18 000 доларів США, одержані ним за розпискою, використані в інтересах чи на користь ОСОБА_2 . На підставі чого, суд робить висновок про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 щодо відповідальності ОСОБА_2 по боргам ОСОБА_1 , тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити за недоведеністю.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, а саме про стягнення позики із ОСОБА_1 в сумі 468000 грн та про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 .

У відповідності до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд вважає, що судові витрати у справі, понесені позивачкою у вигляді сплати судового збору та витрат за проведення експертизи слід стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_1 з огляду на те, що позов задоволено в частині позовних вимог до нього, в сумі 14257 грн (4680+9577). Розрахунку інших понесених позивачкою судових витрат суду не надано.

Керуючись ст.ст. 509, 526, 610, 612, 1046-1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 141, 258,259, 265, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 заборгованість за договором позики від 10 січня 2017 року в сумі 468000 (чотириста шістдесят вісім тисяч) гривень.

Відмовити у задоволенні позовних вимого ОСОБА_3 про стягнення позики з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути із ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 судові витрати в сумі 14257 гривень.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення, шляхом подачі апеляційних скарг через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області або безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 05.03.2021.

Суддя О. А. Городівський