КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Чех Н.А. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними окремих частин договору позики,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання недійсними окремих частин договору позики, просила поновити строки для подання позову, визнати недійсним договір позики від 26 лютого 2013 року в частині, що стосується розміру процентів на рівні 60 % річних за користування позикою, що обумовлена у борговій розписці від 26 лютого 2013 року, з підстав укладення договору позики за тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах.

Позов мотивувала тим, що 26 лютого 2013 року отримала від ОСОБА_3 в борг грошову суму в розмірі 20600 доларів США під 60 % річних.

Вказувала, що погодилась сплачувати проценти за користування коштами в такому розмірі під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому існують підстави для визнання недійсним договору позики в частині розміру процентів за користування чужими коштами за таких обставин.26 червня 2008 року між ВАТ «КБ «Експобанк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки з наступними змінами, яким позивач прийняла на себе зобовязання відповідати перед кредитором (банком) за виконання позичальником ОСОБА_4 (її чоловіком) умов договору кредитної лінії від 26 червня 2008 року з наступними змінами і доповненнями на суму 450000 доларів США. ВАТ «КБ «Експобанк» направляло їй як поручителю повідомлення-вимогу від 15 лютого 2013 року, яким вимагало від неї виконати умови згаданого кредиту, а ОСОБА_4 направило іпотечне повідомлення з аналогічними вимогами, інакше банк здійснить звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді земельної ділянки. Крім того, в лютому 2013 року невідомі особи від імені банку неодноразово телефонували їй та вимагали від неї виконати умови договору поруки.

Вказувала, що на сайті, що має назву «Рейтинги банківських послуг» розміщено аналітичну статтю, з якої вбачається, що справедливим розміром процентів за користування позиченими коштами є приблизно 24 % річних від суми позичених коштів.

Саме у зв`язку з вимогами банку, вона свідомо і добровільно, під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, вона склала розписку про сплату 60 % річних за користування позиченими коштами.

Зазначала, що рішенням суду від 22 липня 2014 року задоволено позов ПАТ «КБ «Експобанк» та стягнуто з неї та ОСОБА_4 солідарно борг у сумі 3 146 580,02 грн., однак не зважаючи на вказане, вона вжила заходи для повернення коштів ОСОБА_3 в повному обсязі. Станом на даний час вона повернула йому основний борг в сумі 20600 доларів США та сплатила певні проценти, а загалом у сумі, що більше ніж в півтора рази перевищують розмір основного боргу. Вона не заперечує, щоб усі кошти, які вона сплатила ОСОБА_3 понад суму позики, вважались процентами за користування сумою позики і не підлягали поверненню їй у разі задоволення позову.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2021 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно наводила обставини справи, зазначені в позовній заяві.

Не погоджувалася з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів використання позивачем запозичених у відповідача коштів на погашення боргу за іншими зобов`язаннями, які виникли перед банком, та не заявлялося клопотань про витребування доказів, хоча при цьому судом зазначено, що надана позивачем відповідь Національного Банку України від 24 червня 2021 року інформує про ліквідацію ПАТ «КБ «Експобанк», знищення первинних бухгалтерських документів та відсутність кредитної справи і виписок з особових рахунків в описах архівних справ, тобто суд зазначив про доказ, який підтверджує неможливість отримання іншого доказу, і зазначає, що такого доказу не надано.

Посилалася на критерії для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, правові висновки Верховного Суду в постановах від 31 жовтня 2018 року в справі № 751/4210/15-ц, від 13 березня 2019 року в справі № 209/1654/17, від 25 липня 2018 року № 487/7703/15-ц.

Наголошувала, що умова договору позики щодо сплати процентів у розмірі 60 % річних є нічим іншим, ніж кабальними умовами, і що відповідно до аналітичних та статистичних даних за 2013 рік, справедливим розміром процентів за користування позиченими коштами є приблизно 24 % річних від суми позичених коштів, відповідач не є фінансовою установою, а тому надання позики не повинно бути основним його доходом.

Вважала, що судом першої інстанції не взято до уваги фактичні обставини, наведені позивачем, не з`ясовані необхідні обставини, які суд зобов`язаний був врахувати, а також не враховано положень чинного законодавства, не досліджено необхідні для постановлення законної та обґрунтованої ухвали фактичні обставини та матеріали справи, не здійснено оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо наявності тяжких обставин та вкрай невигідних умов при укладенні оскаржуваного договору.

Зазначала, що оскаржуване рішення є заочним, водночас у вступній частині рішення про це не зазначається.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору позики, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено ні наявності на час отримання грошових коштів у позику тяжкої для неї обставини, ні укладення договору позики на вкрай невигідних для неї умовах, а докази, наявні в матеріалах справи, не містять даних про зменшення розміру заборгованості перед банком в зв`язку із отриманням позики у відповідача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 26 лютого 2013 року ОСОБА_1 складено розписку, згідно якої вона отримала за даною розпискою від ОСОБА_3 20600 доларів США, на суму позики нараховуються проценти за користування в розмірі 60 % річних. Суму позики разом з відсотками зобов`язується повернути позичальнику не пізніше 26 травня 2013 року (а. с. 10).

На зворотному боці розписки зазначено, що 26 травня 2013 року погасила % борг 3090 доларів США за минулі три місяці, залишок суми боргу зобов`язується повернути до 25 липня 2013 року; 30 жовтня 2013 року погасила % борг 4000 доларів США.

На а. с. 30 знаходиться копія розписки від 03 вересня 2015 року, згідно якої ОСОБА_3 отримав в якості процентів по боргу 27.840 доларів США.

Також на а. с. 13 - 22 наявна копія договору кредитної лінії № 51/08-USD-CК від 26 червня 2008 року, укладеного ВАТ «КБ «Експобанк» та ОСОБА_4 , за умовами якого банк відкриває позичальнику кредитну лінію та надає позичальнику кредит в межах ліміту кредитної лінії, що становить 450000 доларів США на умовах забезпеченості кредиту, його цільового використання, строковості, повернення та платності; у порядку, що передбачений цим договором, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 15,5 % річних та повертає банку кредит у строки/терміни, що визначені графіком, але не пізніше 25 червня 2013 року.

В подальшому до договору кредитної лінії вносилися зміни на підставі окремо укладених угод.

На а. с. 11 наявна копія договору поруки № 51/08-USD-CK від 26 червня 2008 року, укладеного ВАТ «КБ «Експобанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником договору кредиту; поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник у повному обсязі, як і позичальник, зокрема, за повернення кредиту в межах ліміту кредитної лінії, що становить 450000 доларів США у встановлений договором строк, сплату процентів за користування кредитом, неустойки.

На а. с. 12 наявна копія угоди № 1 до договору поруки від 26 червня 2008 року № 51/08-USD-CK, згідно якої викладено в іншій редакції п. 1.2 договору.

На а. с. 23 знаходиться копія повідомлення-вимоги від 15 лютого 2013 року ПАТ «КБ «Експобанк» на ім?я ОСОБА_1 , якою повідомлено про наявність простроченої заборгованості за нарахованими процентами за договором кредитної лінії № 51/08-USD-CК від 26 червня 2008 року в розмірі 129451,29 грн. та про необхідність виконати вимоги банку про виконання умов договору кредиту належним чином шляхом повернення кредитних коштів в повному обсязі, включаючи інші необхідні платежі, встановлені договором, та погашення простроченої заборгованості за договором кредиту протягом одного робочого дня з моменту отримання повідомлення.

На а. с. 25 знаходиться копія іпотечного повідомлення від 15 лютого 2013 року ПАТ «КБ «Експобанк» на ім`я ОСОБА_4 з такими ж вимогами.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року в справі № 759/933/14-ц за позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ТОВ «ГРАД РОЗВАГ» про стягнення кредитної заборгованості позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ТОВ «ГРАД РОЗВАГ» на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за договором кредитної лінії та договорами поруки в розмірі 3 146 580,02 грн., покладено на відповідачів судові витрати (а. с. 27 - 29).

На а. с. 31 - 32 знаходиться складений ОСОБА_1 примірний розрахунок процентів за користування позикою за ставкою процентів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року в справі № 759/203/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми позики позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 26 лютого 2013 року в розмірі 30684 доларів США, що еквівалентно 772246 грн., та судовий збір 6890 грн., в решті позову відмовлено (а. с. 33 - 34).

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року залишено без задоволення (а. с. 35 - 36).

На а. с. 157 знаходиться копія листа Національного банку України від 24 червня 2021 року на ім`я ОСОБА_4 , згідно якого Фонд гарантування вкладів фізичних осіб передав, а Національний банк України прийняв документи неплатоспроможного АТ «КБ «Експобанк» на зберігання, в зв`язку з цим повідомлено, що документи (кредитна справа, кредитний договір) на ім`я ОСОБА_4 , а також виписки з особових рахунків клієнтів банку, в описах архівних справ АТ «КБ «Експобанк» не зазначені та на зберігання до Національного банку України не передавалися; відповідно до акту від 01 квітня 2020 року № 1 «Про вилучення для знищення документів не внесених до Національного архівного фонду за 2007 - 2014 роки» документи АТ «КБ «Експобанк», в тому числі первинні бухгалтерські документи (меморіальні та касові документи дня в національній та іноземній валюті) за 2013 рік, були вилучені та знищені в установленому порядку, у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання, який становить 5 років.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18.

Згідно з частиною першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Поняття договору позики розкрите в ст. 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав передбачених статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Наявність тяжких обставин обумовлюють укладення правочину на вкрай невигідних умовах, натомість, за відсутності тяжких обставин, які б спонукали особу вчинити правочин на таких умовах, посилання заявника на вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, не є підставою для визнання угоди недійсною з підстав передбачених статтею 223 ЦК України.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року в справі № 640/7901/17 (провадження № 61-1671св20).

Також в постанові від 26 травня 2021 року в справі № 544/690/19 (провадження № 61-897св21) Верховний Суд зазначив, для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У даній справі суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, встановив, що позивачем не надано доказів використання позивачем ОСОБА_1 позичених у ОСОБА_3 коштів на погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним її чоловіком ОСОБА_4 з ПАТ «КБ «Експобанк».

Так, судом першої інстанції наведено детальний аналіз доказів у їх сукупності, зокрема повідомлення-вимоги банку від 15 лютого 2013 року, адресованого ОСОБА_1 , в якому вказано, що заборгованість за кредитним договором становить 2 453 436,51 грн. станом на 04 жовтня 2011 року (а. с. 23); рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року, яким з відповідачів солідарно стягнуто заборгованість на користь ПАТ «КБ «Експобанк» в розмірі 3 146 580,02 грн. та встановлено, що банк повідомляв ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про виникнення заборгованості за договором, проте жодних необхідних заходів для її погашення вжито не було (а. с. 27 - 29); остання угода № 9 до договору кредитної лінії від 04 жовтня 2011 року, в якій зазначено, що розмір суми, що має бути сплачена з урахуванням реструктуризації боргу, становить 2 453 436,51 грн. (а. с. 21 - 22).

На підставі зазначених доказів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заборгованість за період з 2011 по 2013 роки тільки збільшувалася і в матеріалах справи відсутні докази здійснення боржниками будь-яких виплат по цій заборгованості.

Апеляційний суд відхиляє як доводи апеляційної скарги щодо неможливості надання доказів того, що запозичені у відповідача грошові кошти були використані позивачем для погашення боргу, з посиланням на лист Національного банку України від 24 червня 2021 року на ім`я ОСОБА_4 , згідно якого документи (кредитна справа, кредитний договір) на ім`я ОСОБА_4 , а також виписки з особових рахунків клієнтів банку, в описах архівних справ АТ «КБ «Експобанк» не зазначені та на зберігання до Національного банку України не передавалися, а первинні бухгалтерські документи за 2013 рік, були вилучені та знищені в установленому порядку, у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання.

Неможливість отримання таких доказів від банку сама по собі не звільняє позивача від обов`язку доведення обставин, на які вона посилалася в позові, і не є підставою для задоволення позову, виходячи із припущень.

Апеляційний суд враховує, що на підтвердження здійснення позичальником виплат за кредитним договором банком надаються первинні документи, які за умов звичайної розсудливості і обачності могли бути збережені позивачем.

За відсутності доказів на підтвердження наявності обставин, які спонукали позивача до укладення оспорюваного правочину, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив твердження заявника про укладення його на вкрай невигідних для неї умовах.

Судом першої інстанції також проаналізовано умови договору позики відповідно до розписки від 26 лютого 2013 року і встановлено, що погоджений сторонами розмір процентів за користування позиченими коштами - 60 % річних, з урахуванням строку повернення позики через три місяці (до 26 травня 2013 року), становить лише 5 % на місяць, а загалом - 15 % від суми позики, і зроблено обґрунтований висновок, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність вкрай невигідних умов правочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що умова договору позики щодо сплати процентів в розмірі 60 % є кабальними умовами, з огляду на погоджений сторонами строк повернення позики є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що справедливим розміром процентів за користування позиченими коштами є 24 % річних, не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки ґрунтуються на власному аналізі позивача статті з сайту «Рейтинги банківських послуг», не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи, суперечать принципу свободи договору і обов`язковості договору для його учасників.

Таким чином, презумпція правомірності правочину позивачем в даному випадку спростована не була.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі по суті позовних вимог відсутнє обґрунтування, або взагалі посилання не те, в чому полягає неврахування судом норм матеріального права, не дослідження фактичних обставин та матеріалів справи.

Саме по собі посилання позивача в апеляційній скарзі на незаконність і необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, без зазначення, які відповідно норми матеріального і процесуального права були порушені судом першої інстанції, фактично є лише незгодою з висновками суду першої інстанції і не є підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення.

Апеляційний суд відхиляє посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що оскаржуване рішення є заочним, однак у вступній частині судового рішення про це не зазначається, з огляду на те, що позивачем не вказано, які саме норми процесуального права були, на її думку, порушені судом першої інстанції при викладенні рішення в такій формі, і оскільки зазначені обставини не є передбаченою ст. 376 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, в цілому є ідентичними доводам, що були викладені заявником у її позовній заяві, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки судупершої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.