Ухвала

Іменем України

01 березня 2021 року

м. Київ

справа № 428/13048/19

провадження № 61-2726ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 вересня 2020 року та постанову Луганського апеляційного суду від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та відновлення залишку коштів на рахунках,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) про визнання кредитного договору недійсним та відновлення залишку коштів на рахунках.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у лютому 2015 року вона звернулася до одного з відділень АТ КБ «Приватбанк» для отримання картки для виплати заробітної плати. Працівники банку повідомили її про необхідність підписання анкети-заяви для отримання картки. У цій анкеті-заяві не було зазначено повного переліку послуг, які надає відповідач, та була відсутня можливість обрати до якої саме послуги вона приєднується. При отриманні зарплатної картки їй також видана картка «Універсальна», як додаткова в межах наявних власних коштів клієнта. Своїми діями працівники банку порушили чинне законодавство, оскільки нав`язали їй пакет послуг, замість однієї визначеної послуги. Наміру отримувати кредит у неї не було, в анкеті- заяві по платіжній карті «Універсальна» не зазначена сума кредитного ліміту.

Надалі будь-яких операцій з дати отримання картки «Універсальна» вона не здійснювала, щодо збільшення кредитного ліміту до банку не зверталася, що підтверджує відсутність у неї наміру отримувати кредит у банку. Підписання анкети- заяви не означає підписання кредитного договору.

У грудні 2016 року відповідач на власний розсуд надав кредит третім особам та без відповідних підстав обліковує за нею кредитну заборгованість на рахунках, відкритих на її ім`я. 11 грудня 2016 року невідомі особи в невідомий їй спосіб встановили, а потім вдвічі збільшили кредитний ліміт, перерахували кошти з кредитного рахунку на зарплатний рахунок, з якого згодом перерахували кошти на рахунки невідомих осіб. Вона негайно повідомила банк про несанкціоноване списання коштів з її рахунків, проте кошти продовжували списуватися.

У порушення вимог статті 1073 ЦК України відповідач продовжує обліковувати за нею кредитну заборгованість, нараховувати відсотки та штрафні санкції. Після проведення шахрайських дій зарплатний рахунок закрито, а на картці № НОМЕР_1 утворилася кредитна заборгованість на суму 14 768,73 грн.

Для отримання зарплатної картки вона введена відповідачем в оману та змушена була приєднатися до публічного договору, вона не бажала укладати з відповідачем кредитний договір. АТ КБ «Приватбанк» створює складні та неоднозначні для розуміння пересічного громадянина документи, одноосібно встановлює кредитні ліміти поза виявленням клієнтів. Відповідач приховав від неї повну та об`єктивну інформацію щодо оформлення картки, яку на власний розсуд зробив з дебетної, чим фактично ввів її в оману.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд визнати недійсним договір банківського обслуговування, укладений між нею та АТ КБ «Приватбанк», та відновити залишок коштів на її рахунках до того стану, в якому вони перебували станом на 12 год 00 хв 11 грудня 2016 року перед встановленням та використанням кредитного ліміту.

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Луганського апеляційного суду від 21 січня 2021 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

19 лютого 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 вересня 2020 року та постанову Луганського апеляційного суду від 21 січня 2021 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 285/3013/16.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Судами встановлено, що 16 лютого 2015 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», в якій власним підписом засвідчила, що умови кредитування їй зрозумілі, пам`ятка про умови кредитування нею отримана.

По банківському рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» відкрито і випущено дві картки - зарплатну та кредитну «Універсальну».

Несанкціоноване списання грошових коштів 11 грудня 2016 року сталося шляхом переведення коштів на сторонньому сайті, картковий рахунок був закритий невідомими особами у спосіб підробки сім-карти ОСОБА_1 з фінансовим номером, що дало змогу керувати кредитним лімітом по картці, в тому числі і підняти його, про що зазначено у листі АТ КБ «Приватбанк» від 22 червня 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170522/5233.

Згідно з випискою по рахунку позивача № НОМЕР_2 кредитний ліміт становить 0 грн, 11 грудня 2016 року відбулися операції з переводу грошових коштів у сумі 4 000,00 грн, 7 000,00 грн, 1 200,00 грн, 3 181,37 грн, 5 055,00 грн, 2 429,00 грн та 1 994,70 грн.

Згідно з довідкою від 12 грудня 2016 року № Е1О-ОНКЕ-7433АКОІІ кредитний ліміт по рахунку № НОМЕР_1 становить 15 000,00 грн, 11 грудня 2016 року відбулися операції з переводу грошових коштів у сумі 1 202,00 грн, 7 002,00 грн, 4 002,00 грн та 1 994,70 грн, на суму 14 768,73 грн.

Згідно з довідкою від 12 грудня 2016 року № Б03//-//48Б-А5М6-ТБ72 кредитний ліміт по рахунку № НОМЕР_3 становить 0 грн, 11 грудня 2016 року відбулися операції з переводу грошових коштів в сумі 1 994,7 грн та 3 181,37 грн.

Згідно з довідкою від 14.05.2020 року № АІ_БІ_-0Б35-0М9Е-КІ15 по рахунку № НОМЕР_4 грудня 2016 року відбулося збільшення кредитного ліміту до 7 000,00 грн, до 11 500,00 грн та до 15 000,00 грн.

12 грудня 2016 року за заявою ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження № 0000518 за частиною третьою статті 190 Кримінального кодексу України за фактом заволодіння невідомими особами грошовими коштами з карти АТ КБ «Приватбанк», яка належить ОСОБА_1 .

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Встановивши, що позивач уклала договір із відповідачем шляхом підписання анкети- заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, за її банківським рахунком АТ КБ «Приватбанк» відкрито дві картки - зарплатну та кредитну «Універсальну», позивачем не надано доказів на підтвердження відмови від отримання кредитної картки «Універсальна», суди попередніх інстанції правильно застосували наведені вище положення законодавства та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки позивачем не доведено факту введення її в оману відповідачем під час укладення договору.

За встановлених у справі обставинах, відсутні підстави вважати, що дії відповідача при укладенні оспорюваного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу зі сторони банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Крім того, встановивши, що підвищення кредитного ліміту по картковому рахунку позивача та наступне за цим несанкціоноване зняття грошових коштів, відбувалося внаслідок шахрайських дій третіх осіб, за вказівками яких позивач вводила по своєму фінансовому номеру телефону комбінацію цифр та знаків, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні вимоги про відновлення залишку коштів на рахунках, оскільки саме позивач своїми діями сприяла здійсненню незаконних операцій по її кредитній картці, а тому банк за таких обставин не несе відповідальності за несанкціоноване підвищення кредитного ліміту позивача та зняття грошових коштів.

Наведене узгоджується із висновками, зробленими Верховним Судом у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 522/22780/15-ц, згідно з якими саме на клієнта покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком в результаті використання паролів, ПІН-кодів, С/Л/-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судами висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 285/3013/16, є необґрунтованими, оскільки у вказаних справах наявні інші предмет та підстави позову, ніж у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, що свідчить про те, що правовідносини не є подібними.

У справах № 342/180/17 та № 285/3013/16 Верховним Судом зроблено, правовий висновок про те, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг не визнаються позичальником та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети, а отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Зазначений правовий висновок застосовується судами щодо встановлення та стягнення заборгованості за кредитним договором, проте не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга є необґрунтованою та про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 вересня 2020 року та постанову Луганського апеляційного суду від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та відновлення залишку коштів на рахункахвідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик