Ухвала

Іменем України

23 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 487/2787/21

провадження № 61-11829ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.

розглянув касаційну ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 07 липня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, особа, яка подала апеляційну скаргу - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мотус Анте»,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2021 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення з кожного відповідача, окремо, за окремо укладеними між ним та кожним із відповідачів 17 лютого 2021 року договором позики сум по 1 500 000 грн.

Одночасно при подачі позову ОСОБА_1 подана заява про забезпечення позовної заяви шляхом заборони будь-яких реєстраційних дій, що пов`язані з реєстрацією прав власності щодо нерухомого майна громадського будинку автозаправної станції на АДРЕСА_1 .

Заводський районний суд міста Миколаєва ухвалою від 11 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнив, заборонив будь-яким особам здійснення будь-яких реєстраційних дій, пов`язаних з реєстрацією права власності щодо нерухомого майна (реєстраційний номер 101) громадський будинок автозаправна станція, що складається з операторської літ. 1-1, огорожа № 4,19, споруди № 1, 34, 36-41, 43-46, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частки кожному ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Миколаївський апеляційний суд постановою від 07 липня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Мотус Анте» задовольнив. Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 травня 2021 року скасував та ухвалив нову, якою заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії - залишив без задоволення.

ОСОБА_1 у липні 2021 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою напостанову Миколаївського апеляційного суду від 07 липня 2021 року у вказаній вище справі, в якій просив скасувати цю постанову та залишити в силі ухвалу Заводського районного суду від 11 травня 2021 року.

Верховний Суд ухвалою від 05 серпня 2021 року вказану касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, а саме: заявнику необхідно було надати до суду уточнену редакцію касаційної скарги, відповідно до кількості учасників справи, в якій зазначити відомості щодо особи, яка подавала апеляційну скаргу - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мотус Анте» та його місцезнаходження. Роз`яснив наслідки невиконання вимогу хвали.

Дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частинами першою, третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17).

При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 просив стягнути з кожного відповідача окремо суму позики, яка ним надавалася кожному із відповідачів за окремо укладеним 17 лютого 2021 року з кожним з них договором, тобто у одному позовному провадженні ним об`єднані вимоги до різних відповідачів, які не є співвідповідачами у справі, та ці правовідносини, які виникли між позивачем та кожним із відповідачів випливають із різних договорів позики, та не є їх солідарним обов`язком.

При цьому наявність самого по собі позову про стягнення суми позики в жодному разі не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо громадського будинку автозаправної станції в АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду стосовно того, що місцевий суд дійшов неправильного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки забезпечення позову у вигляді заборони будь-яким особам вчиняти будь-які реєстраційних дій щодо громадського будинку автозаправної станції не є співмірним з розміром позовних вимог про стягнення сум позики.

Відтак обраний позивачем спосіб забезпечення позову не є співмірним із предметом спору.

Відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном - принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) - «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

При розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист якого вжито заходи забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції помилково поклав в основу судового рішення наявність реєстрації обтяження щодо предмету іпотеки, який не є предметом позову, та одночасно має обтяження за раніше виниклими зобов`язаннями, іпотекодержателем якого з 2007 року є ТОВ «ФК «Мотус Анте».

Отже, оскаржуване судове рішення ґрунтується на засадах справедливості, добросовісності і розумності, відповідають положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд.

З огляду на те, що доводи, наведені ОСОБА_1 у касаційній скарзі, не дають підстав для висновків про незаконність оскаржуваного судового рішення, тому правильне застосовування судом апеляційної інстанції процесуальних норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.

Порушення норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення питання про права заявника у справі, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив. Правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 07 липня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, особа, яка подала апеляційну скаргу - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мотус Анте» відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький