КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 761/30319/20

номер провадження №22-ц/824/7037/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Нежури В.А.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» - Єфремової Ірини Вікторівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року /суддя Саадулаєв А.І./

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до АТ «Банк інвестицій та заощаджень» про стягнення коштів -45690,05 грн. яка складається з: 45565,20 грн. - пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 124,85 грн. - трьох процентів річних.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року позов задоволено. Стягнуто з АТ «Банк інвестицій та заощаджень» на користь ОСОБА_1 45 690 гривень 05 копійок, яка складається з 45 565 гривень 20 копійок - пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 124 гривні 85 копійок - трьох процентів річних від простроченої суми, вирішено питання судових витрат. /а.с. 82-86/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник АТ «Банк інвестицій та заощаджень» - Єфремова І.В. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити, стягнувши з ОСОБА_1 1260 грн судових витрат.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що зобов`язання за договором поточного рахунку та такі, що випливають із договору банківського вкладу мають різну правову природу та не є тотожними. Позивач посилається на порушення зобов`язань за договором поточного рахунка, який не є оплатним, а тому судом першої інстанції невірно застосовано положення ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Наголошувала також і на тому, що позивач не вжив передбачених діючим законодавством заходів для отримання готівкових коштів, не підписав заяву на видачу готівки та не скористався своїм правом зняти кошти у банкоматі.

ОСОБА_1 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Вказував, що апелянт не посилається на неправильне застосування судом ст. 625 ЦК України, а тому, відсутність заперечень фактично свідчить про визнання факту неналежного виконання зобов`язання. Наголошував, що банк в день повернення вкладу 30.03.2020 р. відмовив позивачу у видачі коштів, видавав їх декілька разів частинами, чим допустив прострочення виконання зобов`язання на 11 днів. Висновок, викладений у постанові ВП ВС від 20.03.2019 р. у справі 761/26293/16-ц, що був врахований судом першої інстанції, застосовано правильно, спір стосувався відповідальності за невиконання банком зобов`язання з виплати коштів вкладу в іноземній валюті, що знаходились на поточному рахунку позивача. Крім того, відповідно до вказаної правової позиції, банківський вклад є повернутим у день його фактичного повернення, а не в день формального перерахування на рахунок вкладника. Вказував також, що безперешкодне користування грошовими коштами, передбачає, зокрема, право позивача на отримання з рахунка коштів саме через касу банку. Договір поточного рахунка не передбачає отримання платіжної картки, а тому доводи щодо зняття коштів в банкоматі. Єдиним касовим документом, на підставі якого банк видає фізичній особі готівкові кошти є заява на видачу готівки, яка оформлюється саме банком, а не клієнтом.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 27 лютого 2020 року між позивачем відповідачем було укладено договір строкового банківського вкладу №4065/20 від 27.02.2020 (далі - Договір), відповідно до якого 27.02.2020 позивач розмістив у банку вклад у сумі 7 500 доларів США на 32 дні. Датою повернення вкладу було 30.03.2020. Повернення вкладу здійснюється на поточний рахунок Позивача № НОМЕР_1 , відкритий у Банку.

Відповідно до пункту 2.1. Договору він складається, зокрема, з Умов функціонування банківських вкладів та обслуговування вкладних (депозитних) рахунків (далі - Умови), а сам Договір є невід`ємною частиною Договору комплексного банківського обслуговування, укладеного між Позивачем та Банком на умовах Правил надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів - фізичних осіб у АТ «Банк інвестицій та заощаджень». Умови та Правила наведені у додатках 5 та 7 до цієї позовної заяви.

Керуючись приписами пункту 5.4.7. Правил та плануючи отримати свої кошти вкладу (7 500 доларів США) та нараховані за ним проценти (10,23 доларів США) готівкою в день повернення вкладу (30.03.2020) Позивач 24.03.2020, у приміщенні Київського регіонального відділення банку (вул. Юрія Іллєнка, 83-Д, м. Київ) подав заяву про бажання отримати 30.03.2020 готівку з рахунку у повному обсязі. Ця заява була зареєстрована за вхідним №02-5/4-1/8-К від 24.03.2020 у реєстрі вхідної кореспонденції АТ «Банк інвестицій та заощаджень».

Як вбачається із змісту позовної заяви, 30.03.2020 банк не видав позивачу кошти вкладу та нараховані за ним проценти.

У зв`язку з цим, 30.03.2020 позивачем було подано до банку скаргу-вимогу щодо невиконання Банком обов`язку за договором поточного рахунку з вимогою негайно надати реальну можливість отримати кошти вкладу та нараховані проценти у повному обсязі шляхом видачі грошових коштів у доларах США через касу Київського регіонального відділення Банку та сплатити, зокрема, пеню за кожен день прострочення. Ця скарга-вимога була зареєстрована за вхідним №02-5/4-1/1С-К від 30.03.2020 у реєстрі вхідної кореспонденції Банку.

Банк видавав позивачу кошти частинами. Повне виконання зобов`язання за договором відбулось 10.04.2020 р. Таким чином, Банк допустив прострочення у виконанні свого зобов`язання за договором поточного рахунка на 11 днів.

Задовольняючи позовні вимоги, стосовно стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції вірно враховував постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) щодо наявності підстав для стягнення з банку пені відповідно до положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що судом першої інстанції невірно застосовано положення ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», апеляційним судом відхиляються, з огляду на таке.

В суді апеляційної інстанції з огляду на те, що справа № 320/5115/17 з подібними правовідносинами, на правову позицію якої посилався суд першої інстанції, знаходилась на розгляді Великої Палати Верховного Суду, було зупинено провадження у справі.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 підтверджено правову позицію щодо застосування ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» до правовідносин за банківськими вкладами.

Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, законами № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність», № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Згідно з преамбулою Закону № 2664-III у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. статті 7 Закону № 2346-ІІІ вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.

У статті 2 Закону № 2121-ІІІ вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У частинах першій, другій статті 47 Закону № 2121-ІІІ визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

У пункті 1 частини третьої статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до положень частини першої статті 1 Закону № 2664-III фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5); споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 2664-III фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.

За частиною другою статті 4 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті. Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється.

Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).

Відповідно до преамбули Закону № 1023-XII він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі № 1023-XII не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 Закону № 1023-ХІІ визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом № 1023-ХІІ врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Щодо вимог про стягнення трьох відсотків річних за статтею 625 ЦК України, суд першої інстанції також дійшов обґрунтованих висновків про їх стягнення.

У частинах першій, другій статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.».

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, застосовуючи положення Закону України «Про захист прав споживачів» у поєднанні з Інструкцією №103 та ураховуючи установлені у справі обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що банк не був позбавлений можливості видати позивачу належні йому кошти, а тому на нього покладається відповідальність у вигляді стягнення пені та трьох процентів річних за увесь час порушення зобов`язання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» - Єфремової Ірини Вікторівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: