Провадження № 22-ц/812/1359/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 вересня 2021 року м. Миколаїв

справа № 488/1182/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,

секретар судового засідання Біляєва В.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області, ухваленого 24 травня 2021 року під головуванням судді Войнарівського М.М. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено того ж дня, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 12 квітня 2019 року уклав з відповідачем ОСОБА_2 договір позики, за яким передав останньому 400 000 грн з умовами повернення такої ж суми грошових коштів до 12 грудня 2019 року, про що ОСОБА_2 власноруч написав розписку.

Посилаючись на те, що станом на 05 березня 2020 року відповідач свої зобов`язання не виконав, борг у встановлений строк не повернув, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 400 000 грн та судові витрати в розмірі 4000 грн.

Правом відзиву на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 не скористався.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 24 травня 2021 року позов задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 400 000 грн та 4000 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що стороною позивача доведені обґрунтування позову, а відповідачем ці твердження не спростовані належними доказами. Відповідач у зазначений у розписці строк отриману суму позики не повернув.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір позики та розписка були складені під тиском, під час його праці в ТОВ «ЛОГО-ТРАНС», де ОСОБА_1 працював у відділі служби безпеки товариства. Підписання договору позики гарантувало йому подальшу працю в товаристві. Коштів на руки він взагалі не отримував. Позивач не звертався до нього із наміром владнати непорозуміння у досудовому порядку. Крім того, рішення винесено передчасно, оскільки сторони не були заслухані у судовому засіданні та ним не були надані заперечення або пояснення щодо заявлених позовних вимог.

Правом відзиву на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена, з таких підстав.

Так, судом встановлено, що 12 квітня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав від позивача у борг грошові кошти у розмірі 400 000 грн. Згідно пункту 1 зазначеного договору ОСОБА_2 зобов`язався повернути таку ж саму суму коштів до 12 грудня 2019 року включно.(а.с. 3).

Згідно з розпискою від 12 квітня 2019 року, власноруч написаною ОСОБА_2 та у присутності двох свідків, він отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 400 000 грн та зобов`язався повернути їх в строк згідно договору позики до 12 грудня 2019 року включно.(а.с. 4-5).

Станом на день звернення до суду з даним позовом відповідач не повернув позивачу взяті кошти.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною 3 статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частина четверта статті 545 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Суд, вирішуючи спір, оцінивши належним чином надані позивачем докази, надавши їм належну правову оцінку з урахуванням наведених норм права, дійшов правильного висновку, що між сторонами склалися зобов`язальні правовідносини на підставі укладеного ними договору позики, за яким позивач передав у борг відповідачеві 400 000 грн., що підтверджується складеною відповідачем власноруч розпискою.

В апеляційній скарзі та під час розгляду справи в апеляційному суді відповідач не заперечував, що уклав з позивачем вказаний договір позики, а також власноруч написав відповідну розписку.

Тому вказані обставини не підлягають доказуванню відповідно до положень частини 1 статті 82 ЦПК України.

Водночас, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на те, що не отримував зазначеної в розписці суми коштів. При цьому він зазначив, що написав вказану розписку під тиском та він боявся втратити роботу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України).

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року у справі № 490/11436/14-ц.

Між тим, відповідач ОСОБА_2 не оспорив в судовому порядку вказаний договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

За такого, пояснення відповідача про те, що він не отримував грошових коштів за спірним договором позики не можуть бути достатньою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . До того ж, такі твердження не доведені відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів, і спростовуються дослідженою судом письмовою розпискою.

Доводи апелянта про те, що договір позики та розписка були складені та підписані ним під тиском є необґрунтованими.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача коштів у сумі 400 000 грн., які відповідач не повернув у строки, визначені договором позики, є правильним.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що йому не було відомо про призначення судових засідань.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 був обізнаний про дати слухання справи на 18 грудня 2020 року, 15 січня та 16 лютого 2021 року. Він знайомився з матеріалами справи, неодноразово, разом зі своїм представником, надсилав заяви про перенесення слухання справи (а.с. 44, 48, 49, 59). Суд першої інстанції на адресу ОСОБА_2 , яку він зазначив в заяві про відкладення розгляду справи від 14 грудня 2020 року (а.с. 44), надіслав судову повістку про виклик у судове засідання, призначене на 12 травня 2021 року, в якому після перерви було постановлене рішення по справі. Між тим, поштове відправлення було повернуто з відміткою «адресат не проживає за даною адресою» (а.с.70), що є належним врученням судової повістки в розумінні частини 8 статті 132 ЦПК України.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без зміни, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 24 травня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіН.О. Тищук Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складене 21 вересня 2021 року.