Номер провадження: 22-ц/813/4557/21
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017р. ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачці на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 . Позивачка є інвалідом першої групи, залишилась самотньою людиною, часто хворіла та за станом здоров`я не мала можливості самостійно себе утримувати та вести господарство, є такою, що потребую постійного стороннього догляду. Відповідачка ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , вона пообіцяла матері допомагати, утримувати та доглядати її довічно, однак з однією умовою, що частина квартири, яка належить позивачці дістанеться їй, а не іншим членам родини. 01 квітня 2004 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір дарування 45/100 частин квартири АДРЕСА_1 . Однак, з моменту укладання договору і по теперішній час, відповідачка до позивачки не приходить, ніякої матеріальної допомоги не надає, веденням господарства не займається та взагалі з 2013 року вибула у невідомому напрямку. Позивачка зазначає, що при підписанні договору дарування, вона не мала наміру передавати належну їй частину квартири у власність відповідачки, і вважала укладений договір дарування - договором довічного утримання. У зв`язку з тим, що при укладанні 01 квітня 2004 року договору дарування позивачка не розуміла правових наслідків вчиненого правочину та мала намір передати належну їй частину квартири у власність відповідачки за умови отримання від неї допомоги - харчування, сплату комунальних послуг, придбання взуття, одягу тощо, що передбачає договір довічного утримання, позивачка вважає що укладений договір повинен бути визнаний недійсним, як вчинений під впливом помилки. На підставі викладеного, позивачка просила визнати договір дарування 45/100 частин квартири АДРЕСА_1 від 01 квітня 2004 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских Світланою Борисівною, зареєстрований в реєстрі за №2101 - недійсним.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 01.04.2004р., відповідно до якого ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1 ) подарувала, а ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 ) прийняла в дарунок 45/100 частин квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., у реєстрі № 2101. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.11.2021 року залучено ОСОБА_3 правонаступником позивача ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на боці позивача ОСОБА_4 .

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи відповідач ОСОБА_1 в судове засідання до Одеського апеляційного суду не з`явилася, про причини не явки не повідомила.

Залучені до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_3 та в якості третьої особи без самостійних вимог на боці позивача ОСОБА_4 наполягали на продовженні розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 по суті в судовому засіданні 30.11.2021 року.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи договір дарування позивачка помилялася щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а саме, позивач уклала договір дарування замість договору довічного утримання, який фактично бажала укласти.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

З матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та свекрухою ОСОБА_4 (у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 15.05.2013 року);

- ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 21.03.1992 року (т.1 а. с. 20);

- квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 21.01.2004 року, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості;

- за договором дарування від 01.04.2004 року ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дарунок 45/100 частин квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Русских С.Б., у реєстрі № 2101 та зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 26.04.2004 року (т.1 а. с. 13);

- згідно з довідкою серії 12 ААА № 301398 до акта МСЕК ОСОБА_2 на підставі проведеного первинного огляду від 12.04.2017 року присвоєно першу «А» групу інвалідності за загальним захворюванням безстроково з висновком, що ОСОБА_2 потребує стороннього догляду (т. 1 а. с. 18);

- згідно з актом сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , підписи яких завірено головою ЖБК «Центральний -22» від 12.04.2017 року, ОСОБА_1 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 01.01.2013 року (т. 1 а, с. 23);

- 21.04.2016 року ОСОБА_3 звернувся до Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області із заявою про встановлення місця знаходження сестри (т.1 а. с. 24);

- згідно з заповітом від 20.09.2018 року ОСОБА_2 заповіла все належне їй майно, що буде належати їй на день смерті - ОСОБА_3 ;

- згідно з відомостями паспорту громадянина України зовнішнього користування ОСОБА_1 з 2014 року тривалий час проживала у Туреччині, а потім у Грузії;

- 01.03.2019 року ОСОБА_1 звернулася до Одеської обласної прокуратури із заявою про те, що 14.02.2019 року по приїзду додому: АДРЕСА_2 , її брат не пустив заявника у квартиру, відмовився з нею спілкуватися, вимагав, щоб вона пішла, що її шукає поліція. Заявник просила активізувати розгляд поданих до органів поліції заяв (т.1 а. с. 174);

- згідно з відповіддю Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 18.03.2019 року вбачається, що її звернення від 20.02.2019 року та від 23.02.2019 року розглянуто. Ознак кримінального правопорушення не вбачається. При цьому встановити та опитати ОСОБА_3 не виявилося за можливе (т.1 а. с. 175);

- згідно з договором від 26.04.2019 року ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1 у рівних частках за 837 320 грн. (т.2 а. с. 54).

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягай згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Набуваючи висновку, що укладаючи договір дарування позивачка помилялася щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення особи, а саме, позивач уклала договір дарування замість договору довічного утримання, який фактично бажала укласти, суд першої інстанції засновував свій висновок на медичній документації позивачки ОСОБА_2 , яка з 2000 року постійно лікувалась в медичних установах, а тому потребувала постійної сторонньої допомоги, показаннях свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , врахувавши при цьому, що позивач є особою похилого віку, її стан здоров`я був незадоволений, вона бажала отримувати сторонню допомогу від її дочки, яка її умовила укласти договір дарування, певний час надавала допомогу, а в подальшому виїхала в невідомому напрямку і припинила надання допомоги.

Колегія суддів не погоджується з такою оцінкою суду.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач є дочкою ОСОБА_2 і будучи зареєстрованою з 21.03.1992 року, проживала у спірній квартирі на час укладення договору дарування від 01.04.2004 року разом з матір`ю та братом.

За договором дарування ОСОБА_2 подарувала відповідачу частину квартири - 45/100 часток, решта квартири залишилася у власності ОСОБА_2 , яка продовжила проживати у квартирі разом з дочкою і сином.

Тобто внаслідок укладення спірного договору дарування, ОСОБА_2 не втратила належне їй житло, а залишилася його співвласницею (у більшій частині у порівнянні з тією частиною квартири, яка була подарована відповідачці).

Як вбачається з копії індивідуальної карти амбулаторного хворого ОСОБА_2 , її місце роботи зазначено - санітарка у кардіологічному відділенні ОКБ. Зі змісту даної медичної карти вбачається, що ОСОБА_2 з 1994 року періодично проходила обстеження у терапевта, гінеколога, ендокринолога, дантиста, окуліста тощо. Відповідно до записів лікарів вбачаються певні розлади здоров`я пов`язані з захворюванням щитовидної залози, варикозним розширенням судин, гінекологічних проблем, внаслідок чого призначалося відповідне медикаментозне лікування. Також в картці містяться непоодинокі записи і про відсутність скарг ОСОБА_2 при прийомі у терапевта, невропатолога, ендокринолога. З приводу хвороби щитовидної залози, ОСОБА_2 , як вбачається зі запису датованого вереснем 2006 року, надала згоду на хірургічне втручання.

Подальших записів з медичної карти ОСОБА_2 до справи не представлено.

Про присвоєння ОСОБА_2 інвалідності 1-ї групи «А» за загальним захворюванням надано довідку від 14.04.2017 року, в якій міститься посилання на Акт МСЕК первинного огляду від 12.04.2017 року.

Враховуючи наведене, підтверджена документально потреба у сторонній допомозі через стан здоров`я виникла у ОСОБА_2 у 2017 році або принаймні у наближених до 2017 року періоді.

Визначальним в даному випадку є надання належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме на момент укладення договору у 2004 році дарування ОСОБА_2 мала такі хронічні чи інші тяжкі захворювання, які б давали підстави для її утримання, що сторони укладаючи договір відчуження частки квартири дійсно домовлялися про утримання ОСОБА_2 і що за наведених обставин через поведінку відповідача (запевнення, умовляння укладення договору в редакції, яка посвідчена нотаріусом), позивач помилилася щодо правової природи укладеного правочину.

Встановлені у справі обставини достовірно і достатньо не підтверджують про існування необхідності довічного утримання ОСОБА_2 . ОСОБА_1 на час укладення договору дарування у 2004 році.

Протилежного позивачем не доведено, а проживання позивача у квартирі за встановлених обставин, що вона залишилася у її частковій власності, після укладення договору дарування іншої частини квартири, не може бути визнано безумовною підставою для висновку, що, укладаючи оспорюваний договір дарування, позивач помилилася щодо природи правочину.

Колегія суддів зауважує, що будь-яка особа вправі розраховувати на утримання не лише через суттєві розлади здоров`я, а взагалі через похилий вік і розладах здоров`я, які хоча і не досягли критичного стану, але в сукупності з похилим віком викликають необхідність у сторонній допомозі і, як слідство, у довічному утриманні.

Проте в будь-якому випадку визначальним є доведення належними і допустимими доказами обставин, які вказують на помилку, зокрема, що неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Як вже зазначалося, обставини на які посилалася позивач в обґрунтування заявлених вимог, які в подальшому підтримувалися також і її правонаступником ОСОБА_3 , не є доведеними належними і достатніми документальними доказами.

Що стосується показань свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , то колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 після скасування на підставі заочного рішення від 09.07.2018 року (до його перегляду районним судом 15.08.2019 року) державної реєстрації права власності за відповідачем на 45/100 частин спірної квартири, дана квартира була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 у рівних частках за договором купівлі-продажу від 26.04.2019 року. При цьому ОСОБА_2 до цього - 20.09.2018 року заповіла ОСОБА_3 на випадок її смерті все належне їй майно та майно, на яке вона матиме право на день смерті.

Враховуючи наведені обставини, а також приймаючи до уваги заяви ОСОБА_1 до правоохоронних органів та прокуратури щодо відмови її брата ОСОБА_3 допустити її у квартиру у лютому 2019 року, перешкоджання у спілкуванні з матір`ю, вимогою забиратися звідти, що свідчить про неприязні стосунки і заінтересованість ОСОБА_3 у нерухомому майні, у суду першої інстанції не було підстав вважати, що позивачем укладено договір дарування під впливом помилки.

Що стосується показань члена правління ОСББ «Центральний-22» ОСОБА_8 , то дані показання зведені до скарг ОСОБА_2 на недостатню увагу і допомогу від дочки. При цьому свідок вказує, що не чула від ОСОБА_2 про намір подарувати квартиру дочці.

Між тим з показань свідка ОСОБА_8 не можна зробити беззаперечний висновок, що свідку відомо, що ОСОБА_2 обговорювала з дочкою під час укладення спірного договору у 2004 році саме умови довічного утримання, а не виказувала свідку свої скарги на дочку через зміну у самої ОСОБА_2 намірів і ставлення до укладеного нею правочину, що виникли вже через певний час після моменту його укладення.

Досліджуючи зміст позовної заяви та додаткових пояснень, позивач не навела конкретних умов свого довічного утримання, про яке, як вона стверджує, домовлялася з дочкою: покупка харчів, ліків, послуги з прибирання квартири, купівля та/або прання одягу, супроводження під час санаторно-лікувального оздоровлення, грошова допомога у конкретній сумі з вказівкою періоду оплати.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вбачає, що встановлені у справі обставини надають підстави для висновку, що ОСОБА_2 фактично змінила наміри щодо відчуження належного їй майна (зокрема на користь сина та невістки) вже після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку щодо правової природи договору під час укладення такого правочину.

Оскільки заявлений позов не підлягає задоволенню по суті, відсутні підстави для застосування позовної давності про що заявляла представник відповідача до ухвалення районним судом оскаржуваного рішення.

При таких обставинах рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 22.12.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова