ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/734/20 Номер провадження 22-ц/814/2129/21Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Чумак О.В.

суддів Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.

за участю секретаря Гречки Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Пшеничного Олександра Леонідовича на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 червня 2021 року, ухвалене суддею Предоляк О.С., дата складання повного тексту не зазначена,

у справі за позовом Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Державна архітектурно-будівельна інспекція України про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та привести у придатний для використання стан шляхом знесення об`єкту нерухомого майна;

за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області, Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Державна архітектурно-будівельна інспекція України про визнання об`єкта нерухомого майна самочинним будівництвом та знесення, скасування права власності на нежитлове приміщення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області звернулась до місцевого суду з позовною заявою, збільшеною в ході проведення підготовчого судового засідання, до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та привести у придатний для використання стан шляхом знесення об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 94- 101).

В обґрунтування позову вказувала, що до міської ради надійшла колективна скарга мешканців будинку АДРЕСА_1 щодо проведеної реконструкції приміщення за вказаною адресою без дозвільних документів, в ході проведення якої встановлено, що прибудова до нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 здійснена всупереч постанові Автозаводського районного суду м Кременчука від 16.09.2010 р., за відсутності проектів рішень щодо надання земельної ділянки у користування ОСОБА_2 .

В подальшому зазначили, що 15.10.2010 р. між Кременчуцькою міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі для обслуговування нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 зі строком дії до 15.10.2025 року.

У грудні 2012 року, незважаючи на заборону реконструкції нежитлового приміщення, ОСОБА_2 подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації щодо реконструкції нежитлового приміщення з влаштуванням окремого входу та прибудови по АДРЕСА_1 та вказано недостовірні дані щодо земельної ділянки.

З 16.07.2020 р. власником спірного нежитлового приміщення є ОСОБА_1 . Оскільки вказане нерухоме майно введено в експлуатацію ОСОБА_2 , позивач вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є належними відповідачами у справі.

21.07.2020 року до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулась ОСОБА_3 , як третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, яка з урахуванням уточненого в ході проведення підготовчого судового засідання позову просила визнати нерухоме майно за вищевказаною адресою самочинним будівництвом та знести його, скасувати право власності на нежитлове приміщення. В обґрунтування позову вказувала, що є власником квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться над нежитловим приміщенням загальною площею 83,1 кв.м. та межує з ним.

В діях відповідачів вбачається порушення її прав на користування земельною ділянкою, що знаходиться під будинком АДРЕСА_1 , місцями загального користування вищезазначеного будинку, а також порушення прав щодо безпеки та недоторканості житла.

Ухвалою місцевого суду від 21.07.2020 р. залучено ОСОБА_3 до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання об`єкта нерухомого майна самочинним будівництвом та знесення, скасування права власності на нежитлове приміщення прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 червня 2021 року у задоволенні позову Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Державна архітектурно-будівельна інспекція України про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та привести у придатний для використання стан шляхом знесення об`єкту нерухомого майна - відмовлено.

Позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області, Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Державна архітектурно-будівельна інспекція України про визнання об`єкта нерухомого майна самочинним будівництвом та знесення, скасування права власності на нежитлове приміщення задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 знести за свій рахунок прибудову до нежитлового приміщення, що розташована на 1-му поверсі п`ятиповерхового жилого будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , площею, 34,9 кв.м.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у повернення сплаченого судового збору 840,80 грн.

З рішенням суду першої інстанції не погодився ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, поданій представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Пшеничним О.Л., останній, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, прохає скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ОСОБА_1 знести за свій рахунок прибудову до нежитлового приміщення, що розташоване на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , площею 34,9 кв.м.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що право власності на нежитлове приміщення за вищевказаною адресою набуто ним правомірно на підставі договору дарування від 16.07.2020 р., укладеного між ним та ОСОБА_2 , який в свою чергу придбав це приміщення за договором купівлі-продажу від 24.02.2010 р., укладеного з ОСОБА_4 . Вказане приміщення реконструйоване на підставі рішення Кременчуцької міської ради №592 від 02.06.2006 р., яке на момент укладення договору купівлі-продажу від 24.02.2010 р. було чинне. На момент укладення договору дарування від 16.07.2020 р. був укладений договір оренди земельної ділянки між ОСОБА_1 та Кременчуцькою міською радою від 15.10.2010 р. строком на 15 років. У жовтні 2012 р. повідомлено інспекцію ДАБК про початок будівельних робіт, а 25.12.2012 р. подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.

Відомості про набрання законної сили рішенням суду про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або права на початок виконання підготовчих або будівельних робіт у відповідний реєстр будівельної діяльності не внесені.

Вважає, що спірний об`єкт побудований відповідно до чинного законодавства.

У відзивах на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_3 та представник Кременчуцької міської ради просили залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 та без змін рішення місцевого суду, яке вважають законним і обґрунтованим.

Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходили.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 до апеляційного суду не з`явилися. Про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Подане ними на електронну пошту апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікуванні задоволенню не підлягає, оскільки з наданої інформаційної довідки від 13.12.2021 р. не можливо встановити, на кого відкрито листок непрацездатності.

Консультативний висновок спеціаліста від 13.12.2021 р., згідно якого ОСОБА_5 встановлено діагноз та призначено план лікування, не свідчить про поважність причин неявки до суду та відкладення розгляду справи, оскільки не містить прямої заборони фізичного навантаження та руху внаслідок встановленого діагнозу. Обмеження фізичного навантаження та руху, як вказано у цьому висновку, не є такою забороною.

Крім цього, вказані особи не були позбавлені права на звернення до суду з клопотанням про розгляд справи в режимі відеоконференції відповідно до ст. 212 ЦПК України як у приміщенні суду, так і поза межами суду з використанням власних технічних засобів. Доказів протилежного ними не надано. Від відповідача ОСОБА_6 не надійшло жодних підтверджуючих документів щодо неможливості з`явитися до суду у зв`язку з лікуванням.

Відповідач ОСОБА_2 також до апеляційного суду не з`явився. Про день, час і місце розгляду справи повідомлявся, проте судова повістка-повідомлення про виклик до суду на 14.12.2021 р. повернута 08.12.2021 р. до апеляційного суду поштовим відділенням без вручення ОСОБА_2 з відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою.

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на наведені положення чинного ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутність осіб, які не з`явилися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення третьої особи ОСОБА_3 , адвоката Маслової О.В., адвоката Кінаш Т.В., представника відповідача ОСОБА_7 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, і це вбачається з матеріалів справи, що рішенням №592 від 02.06.2006 р. виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області надано дозвіл фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 на реконструкцію нежилого приміщення під майстерню мобільних телефонів з влаштуванням окремого входу та прибудови по АДРЕСА_1 . Строк дії цього рішення два роки до 02.06.2008 р. (том 1 а.с. 20-21).

01.08.2008 р. Кременчуцьким територіальним управлінням інспекції ДАБК в Полтавській області ОСОБА_4 виданий дозвіл на виконання будівельних робіт № 74 Р-08 - реконструкцію нежилого приміщення під майстерню мобільних телефонів (без влаштування окремого входу та прибудови) по АДРЕСА_1 . Строк дії дозволу до 31.12.2008 р. (том 1 а.с. 156).

25.11.2008 р. рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області затверджено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва окремого входу та прибудови до нежитлового приміщення, яке підлягає реконструкції під майстерню мобільних телефонів по АДРЕСА_1 . Передано фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4 в оренду терміном до 01.02.2009 р., на період дії договору оренди приміщення, земельну ділянку площею 44 кв.м, у тому числі по угіддях: графа 43 землі громадського призначення 44 кв.м, за рахунок земель не наданих у власність та користування в межах населених пунктів для будівництва окремого входу та прибудови до нежитлового приміщення, яке підлягає реконструкції під майстерню мобільних телефонів по АДРЕСА_1 .

20.01.2009 р. між Кременчуцькою міською радою та ОСОБА_4 укладений договір оренди землі, посвідчений приватним нотаріусом Дзюбою В.І. за № 151.

Відповідно п.п. 1, 2, 3, 8 вищевказаного Договору орендарю передана в користування земельна ділянка несільськогосподарського призначення, кадастровий номер :08:004:0092, площею 44 кв.м., у тому числі по угіддях: графа 43 землі громадського призначення 44 кв.м, для будівництва окремого входу та прибудови до нежитлового приміщення, яке підлягає реконструкції під майстерню мобільних телефонів по АДРЕСА_1 . На земельній ділянці об`єкти нерухомого майна та інфраструктури відсутні. Строк дії договору до 01.02.2009, на період дії договору оренди приміщення.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.02.2010 р. ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 нежитлове приміщення, по АДРЕСА_1 загальною площею 83,1 кв.м, що складається з нежитлового приміщення площею 48,2 кв.м. та прибудови 34.9 кв.м.

У п.2 договору сторони погодили, що об`єкт нерухомості, загальною площею 83,1 кв.м, розташований по АДРЕСА_1 , належить продавцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 6, посвідченого 15.02.2010 р., приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою В.М. реєстраційний № 1116, зареєстрований КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстраційній книзі № ОН-7 за реєстраційним № 1312 (том 1 а.с. 213-218).

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25.05.2010 р. у справі №2а-1689/10 зупинено дію рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 02.06.2006 № 592;

- заборонено виконавчому комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області приймати в експлуатацію реконструйоване нежиле приміщення під майстерню мобільних телефонів з влаштованим окремим входом та прибудовою по АДРЕСА_1 ;

- заборонено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 виконувати будь-які будівельні роботи з реконструкції нежилого приміщення під майстерню мобільних телефонів з влаштуванням окремого входу та прибудови по АДРЕСА_1 , введення його в експлуатацію, здійснення реєстрацію його, як нерухомого майна, в органах реєстрації та здійснювати відчуження, як безоплатне так і оплатне, будь-яким способом передбаченим чинним законодавством України;

- зобов`язано інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю зупинити дію дозволу на виконання будівельних робіт з реконструкції нежилого приміщення під майстерню мобільних телефонів з влаштуванням окремого входу та прибудови по АДРЕСА_1 згідно рішення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 02.06.2006 № 592;

- заборонено Комунальному підприємству «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» здійснювати реєстрацію та видавати витяг з реєстру права власності на нерухоме майно нежилого приміщення під майстерню мобільних телефонів з влаштуванням окремого входу та прибудови по АДРЕСА_1 згідно рішення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 02.06.2006 № 592 (том 1 а.с. 23).

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16.09.2010 р. у справі № 2а-1689/10, яка набрала законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 592 від 02.06.2006 р., яким було дозволено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 на реконструкцію нежилого приміщення під майстерню мобільних телефонів з влаштуванням окремого входу та прибудови по АДРЕСА_1 .

Цим судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_4 відповідно до договору оренди, укладеного з Кременчуцькою міською радою передано в строкове платне користування нежитлове приміщення у АДРЕСА_1 , яке належить до комунальної власності і у відповідності до технічного паспорту власником даного приміщення є Кременчуцька міська рада.

Підставою для скасування рішення міської ради є порушення ст. ст. 5,8,14 Закону України «Про основи містобудування», п.п. 3 пункту «б» ч.1 ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч.2 ст.382 ЦК України, щодо відсутності згоди власників, співвласників на переобладнання або перепланування приміщень, що перебувають у спільній власності; відсутність згоди власників суміжних квартир на реконструкцію та перепланування приміщень, переведення в нежилі і будівництво окремих входів; відсутність згоди співвласників будинку та прибудинкової території щодо порядку користування земельною ділянкою (том 1 а.с. 26-27, том 2 а.с. 16-17).

Відповідно до договору дарування нежитлового приміщення від 25.05.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою В.М., ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар нежиле приміщення, загальною площею 83,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (том 1 а.с. 211-212, 13-15, 76, 160).

16.07.2020 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Дощенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 551, ОСОБА_2 передав безоплатно у власність , а ОСОБА_1 прийняв у дар нежитлове приміщення, загальною площею 83,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці площею 44 кв.м., кадастровий номер :08:004:0092, цільове призначення земельної ділянки: для експлуатації та обслуговування окремого входу та прибудови до нежилого приміщення по АДРЕСА_1 . Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (том 2 а.с. 38-40, 44, 72-74).

Також місцевим судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а.с. 161-163).

23.10.2019 р. мешканці будинку АДРЕСА_1 , в тому числі ОСОБА_3 , повторно звернулись до виконавчого комітету Кременчуцького міської ради з вимогою, зокрема щодо перевірки законності відчуження об`єкта комунальної власності за вищевказаною адресою, наявності дозвільних документів реконструйованої прибудови тощо (том 1 а.с. 11-12).

Відмовляючи у задоволенні позову Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області та частково задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що прибудова розміром 34.9 кв.м, яка розташована на земельній ділянці кадастровий номер :08:004:0092, площею 44 кв.м, є самовільно побудованою без відповідних дозвільних документів, та підлягає знесенню за рахунок відповідача ОСОБА_1 , який є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 83.1 кв.м, яке складається: з нежитлового приміщення площею 48,2 кв.м та прибудови 34.9 кв.м.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно з п.14 ст.1 Закону України «Про планування і забудову територій» (який діяв до 12.03.2011 року), а також Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» червоні лінії визначені в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розділяють території забудови та території іншого призначення.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про планування і забудову територій» план червоних ліній є складовою частиною генерального плану населеного пункту (детального плану території) або може бути окремою містобудівною документацією. Відповідно до планів червоних ліній сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, а також Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у разі делегування їм таких повноважень: встановлюють межі земель загального користування населених пунктів; вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність або користування (оренду) земельних ділянок, встановлюють на відповідній території єдині умови та обмеження використання земель, визначених для містобудівних потреб; визначають технічні умови для розміщення та утримання інженерно-транспортної інфраструктури.

Статтею 16 Закону України «Про планування і забудову територій» передбачено, що проект розподілу території як містобудівна документація, яка розробляється для мікрорайону (кварталу) чи його частини з метою розмежування земельних ділянок, визначає площі та межі, зокрема, прибудинкових територій існуючих і запроектованих жилих будинків та територій загального користування.

Зміна цільового призначення існуючого об`єкта можлива тільки у відповідності з дозволеними видами використання «Детальних правил забудови використання території центральної частини міста Кременчука» з урахуванням санітарних норм і правил та державних будівельних норм.

Згідно ст.ст. 38, 42 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Використання земель житлової та громадської забудови повинно здійснюватися з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

За змістом ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно закону є правомірними.

У постанові Пленуму ВСУ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» який є чинним, роз`яснено, що з урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України "Про основи містобудування"; "Про архітектурну діяльність"; "Про регулювання містобудівної діяльності"; постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт" від 13 квітня 2011 року N 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.

Таким чином, за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою.

Такий висновок узгоджується з нормами ст. ст. 3, 15, 16, 391 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, згідно з якими власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тому суд повинен встановити, чи були порушені або не визнані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання по суті.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-180цс14 від 19 листопада 2014 року.

Отже, побудова об`єкту нерухомості з істотним порушенням будівельних норм та правил є самостійною ознакою самочинного будівництва, а виникнення на нього права власності не позбавляє права зацікавленої особи, права якої порушено, на знесення такого будівництва та обов`язку особи, що здійснила таке будівництво його знесення при порушені прав інших осіб.

Зазначене також узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 22.04.2020 р. у справі № 725/5630/15-ц.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

З частини четвертої цієї статті постає, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За положеннями частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2021 року по справі № 641/2156/19-ц (провадження № 61-7447св20) вказано, що:

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в пункті 58 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Зазначені висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 01 липня 2020 року у справі № 755/3782/17, відповідно до яких новий власник, набуває усі права та обов`язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник, а тому є належним відповідачем за заявленими вимогами про повернення земельної ділянки, приведення її у попередній стан та знесення самочинного будівництва».

Між тим, як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_2 не є належним відповідачем у цій справі, оскільки спірне нерухоме майно належить ОСОБА_1 відповідно до договору дарування від 16.07.2020 р.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Як встановлено місцевим судом та підтверджується наявними у справі матеріалами, 15.10.2010 р. на підставі рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області між Кременчуцькою міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди, предметом якої є та ж земельна ділянка, що попередньо передавалась в оренду ОСОБА_4 , на підставі договору оренди від 20.07.2009 р., згідно п.п. 1-4 якого орендарю передано в користування земельна ділянка, кадастровий номер :08:004:0092, площею 44 кв.м, в тому числі по угіддях: графа 42- землі комерційного та іншого використання - 44 кв.м для експлуатації та обслуговування окремого входу та прибудови до нежилого приміщення по АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташований окремий вхід та прибудова до нежилого приміщення. Земельна ділянка передається в оренду без будинків, будівель, споруд та інших об`єктів. Строк дії договору до 15.10.2025 р. (том 1 а.с. 219-229).

При передачі у 2009 році ОСОБА_4 в оренду земельної ділянки, площею 44 кв.м., остання була вільна від забудов та об`єктів інфраструктури.

У висновку № 840 від 22.07.2010 року Управління містобудування та архітектури Кременчуцької міської ради Полтавської області, капітальне будівництво на земельній ділянці кадастровий номер :08:004:0092, площею 44 кв.м заборонено (том 1 а.с. 97).

Натомість, під час передачі в оренду в 2010 році цієї ж земельної ділянки площею 44 кв.м. ОСОБА_1 , на ній, всупереч скасованому в судовому порядку дозволу ОСОБА_4 на реконструкцію нежилого приміщення, побудовано окремий вхід та прибудову до нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 133-134).

Згідно договору дарування ВРК № 853597 від 25.05.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. за р.№ 3278, ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 отримав у власність нежиле приміщення загальною площею 83,1 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 211-212).

В подальшому без відповідних дозвільних документів, без укладеного з ним договору оренди землі під цим приміщенням, за відсутності згоди співвласників багатоквартирного будинку ОСОБА_2 реконструював зазначене нежиле приміщення під адміністративно-торговельні приміщення з влаштуванням окремого входу і прибудови та, як вказувалося вище, подарував його ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 16.07.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Дощенко О.В. за реєстровим № 551 (том 2 а.с. 40).

У поданій ОСОБА_2 декларації про початок виконання будівельних робіт ПТ від 17.10.2012 р. вказується, що загальна площа будівлі відповідно до проектної документації становить 74,03 кв.м. Тоді як на підставі вищевказаного договору дарування ОСОБА_2 набув право власності на нежиле приміщення загальною площею 83,1 кв.м.

Цей же розмір площі 83,1 кв.м значиться в декларації про готовність об`єкта до експлуатації (том 1 а.с. 136-142).

Згідно декларації про початок виконання будівельних робіт загальна площа одноповерхового нежитлового приміщення становить 74,03 кв.м., в той час як передана в оренду земельна ділянка для експлуатації та обслуговування окремого входу та прибудови до нежилого приміщення по АДРЕСА_1 має площу лише 44 кв.м.

Отже, вищевказане нежитлове приміщення розташоване поза межами відведеної земельної ділянки та фактично займає 30,03 кв.м. земель громадського призначення.

При цьому, у заявника відсутнє речове право на земельну ділянку під об`єктом реконструкції.

Також ОСОБА_2 у декларації про початок виконання будівельних робіт зазначається про наявність містобудівних умов та обмеження забудови земельної ділянки, виданих Управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Кременчуцької міської ради № 187 від 02.06.2008.

Між тим, як встановив місцевий суд, згідно відповіді Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Кременчуцької міської ради у листі за № 28-25/0251/33 від 29.01.2020 р., надання вихідних даних для проектування об`єктів містобудування в формі містобудівних умов та обтяжень започатковано постановою КМУ «Про затвердження Порядку надання вихідних даних для проектування об`єктів містобудування» № 489 від 20.05.2009 р. До затвердження цього Порядку такого виду документації як містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів міста не існувало. Тому управління не має у своєму розпорядженні такого документу.

У розділі №10 «Інформація про дозвільні документи» Декларації № ПТ 2 від 25.12.2012 р. про готовність до експлуатації об`єкта по АДРЕСА_1 , замовником зазначено, зокрема, дозвіл на виконання будівельних робіт, виданий інспекцією ДАБК у Полтавській області № 74Р-08 від 01.08.2008 р.

Вказаний документ видавався безпосередньо ОСОБА_4 з метою реконструкції нежилого приміщення під майстерню мобільних телефонів (без влаштування окремого входу та прибудови) по АДРЕСА_1 , та був скасований постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16.09.2010 р. у справі № 2а-1689/10.

При цьому, дозвіл на реконструкцію нежилого приміщення під адміністративно-торговельні приміщення з влаштуванням окремого входу і прибудови ОСОБА_2 не видавався.

Декларація про початок виконання будівельних робіт подавалася ОСОБА_2 у 2012 році, а у декларації про готовність об`єкта до експлуатації замовником зазначено початок будівництва - серпень 2008 р., що суперечить інформації, зазначеній в попередній документації.

Отже, замовником зазначено недостовірні дані щодо періоду будівництва, та має місце безпідставне збільшення загальної площі будівлі, оскільки в декларації про готовність об`єкта до експлуатації загальна площа будівлі вказана 83.1 кв. м., що не відповідає як даним поданої ОСОБА_2 декларації про початок виконання будівельних робіт (74,03 кв.м.), так і значно перевищує площу переданої в оренду землі під реконструйованою будівлею (44 кв.м.).

Відповідно до проектної документації на виконання будівельних робіт з реконструкції нежитлового приміщення; документів, що подавалися замовником для розробки, а також відомостей щодо експертизи проекту будівництва неможливо встановити відповідність проектно-кошторисної документації на будівництво прибудови до будинку АДРЕСА_1 площею 34, 9 кв.м. вимогам будівельних норм і правил (ДБН) та іншим державним стандартам з питань будівництва, у зв`язку із відсутністю проектно-кошторисної документації на реконструкцію житлового будинку АДРЕСА_1 .

Крім цього, неможливо встановити відповідність вимогам ДБН, ДСТУ якість використаних будівельних матеріалів та виробів для збудованої прибудови, у зв`язку з не наданням на дослідження сертифікатів якості на будівельні матеріали та паспортів відповідності на вироби.

Також реконструкція вказаного приміщення проведена без отримання вихідних даних, проекту, реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт, отримання документів, що засвідчує прийняття об`єкту до експлуатації, що суперечить суспільним інтересам та порушує права ОСОБА_3 через істотне порушення будівельних норм і правил, а саме недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, впливає на безпечність та загрожує життю та здоров`ю людей.

Відповідно до технічного паспорту на нежитловий будинок АДРЕСА_1 від 25.05.2010 року та п.12 декларації про готовність об`єкта до експлуатації «техніко-економічні показники об`єкта (з урахуванням результатів технічної інвентаризації)» нежитлове приміщення загальною площею 83,1 кв.м, до якого входить прибудова площею 34.9 кв.м., по АДРЕСА_1 , є приміщенням, яке має несучі конструкції, самонесучі впродовж стіни із силіконової цегли; перемички - залізобетонні, перекриття залізобетонні плити, фундамент ленточний збірні залізобетонні блоки, а відтак є капітальною спорудою, оскільки дане приміщення штучно збудований на земельній ділянці об`єкт, що фундаментально пов`язаний з земельною ділянкою, використовується (або може використовуватись) за цільовим призначенням та переміщення якого без незрівнянної шкоди його призначенню неможливе (том 1 а.с. 89,105, том 2 а.с. 25-27).

За інформацією, викладеною у листі № 23/1892 від 03.03.2021 року КП «Кременчукводоканал», після виконання обстеження працівниками підприємства нежитлового приміщення, загальною площею 83,1 кв.м, що складається з нежитлового приміщення площею 48,2 кв.м та прибудови площею 34,9 кв.м, по АДРЕСА_1 , встановлено, що прибудова площею 34,9 кв.м частково потрапляє в охоронну зону самопливного колектору; розміщення прибудови з КП «Кременчукводоканал» не погоджувалося; при виконанні земельних робіт у разі необхідно самопливного колектору може бути порушена цілісність прибудови (том 2 а.с. 224).

Як вказувалося вище, постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16.09.2010 р. у справі № 2а-1689/10 підставою для скасування рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 592 від 02.06.2006 р. є порушення ст.ст. 5, 8, 14 Закону України «Про основи містобудування», п.п. 3 пункту «б» ч.1 ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч.2 ст.382 ЦК України, щодо відсутності згоди власників, співвласників на переобладнання або перепланування приміщень, що перебувають у спільній власності; відсутність згоди власників суміжних квартир на реконструкцію та перепланування приміщень, переведення в нежилі і будівництво окремих входів; відсутність згоди співвласників будинку та прибудинкової території щодо порядку користування земельною ділянкою.

За змістом ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як правильно вказав суд першої інстанції при вирішенні цього спору, вищевказаним рішенням встановлено порушення прав ОСОБА_3 , яка мешкає в житловому будинку по АДРЕСА_1 , які фактично не були відновлені внаслідок дій ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які продовжили будівництво нежитлового приміщення площею 34,9 кв.м. та ввели його в експлуатацію.

На час зведення спірної прибудови після прийняття постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16.09.2010 року у справі № 2а-1689/10 та всупереч волі співмешканців будинку АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 вибив у зовнішній стіні, яка межує із кімнатою ОСОБА_3 , на місці вікна отвір до 3 метрів, що у свою чергу створює загрозу обвалу самої стіни та руйнування належної їй квартири.

Також ним самовільно піднятий дах нежитлового приміщення більше ніж на 40 см; витяжка, яка влаштована уздовж стіни, створює сприятливі умови для проникнення до квартири ОСОБА_3 злочинців, а також від неї постійний шум та гуркіт, що створює для неї та членів її родини нестерпні умови для проживання. Із підвального приміщення іде постійний неприємний сморід, що свідчить про порушення певних конструкцій вентиляції у підвалі.

До реконструкції приміщення, яке відповідач перебудував, не було підведено окремо водопроводу та каналізацію. При цьому, під кухнею та кімнатою квартири ОСОБА_8 розташував санвузли, що є порушенням санітарних норм та правил облаштування жилих приміщень.

Без дозволу та згоди ОСОБА_3 відповідач побудував дах прибудови, який безпосередньо прилягає до огороджувальних плит однієї із кімнат квартири - лоджії, піднявши його на 50 см та вище рівня підлоги її квартири, що підтверджується фотокартками, які долучені до матеріалів справи (том 1 а.с. 164-168).

Такі дії відповідача порушують права ОСОБА_3 щодо належного користування належним їй нерухомим майном, зокрема, проведення ремонтних робіт лоджії, під якою розташована прибудова, що значно перевищує площу самої лоджії.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що реконструйоване відповідачем ОСОБА_2 нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1 , в адміністративно-торговельні приміщення з влаштуванням окремого входу і прибудови (капітальна споруда), площею 34,9 кв.м, є об`єктом самочинного будівництва та підлягає знесенню за рахунок відповідача ОСОБА_1 , який наразі є власником спірного нежитлового приміщення.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що знесення спірного самочинного будівництва по АДРЕСА_1 не є крайньою мірою, оскільки дозвіл на реконструкцію та прибудови нежитлового приміщення було визнано в судовому порядку протиправним та скасовано.

Саме такий спосіб є ефективним та відновлює порушені права ОСОБА_3 на користування належним їй нерухомим майном.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання нежитлового приміщення самочинним та скасування рішення про державну реєстрацію, оскільки ефективним способом захисту її порушених прав є саме зобов`язання ОСОБА_1 , який є власником цього приміщення, знести за його рахунок самочинно здійснену прибудову площею 34, 9 кв.м. в порядку ч. 4 ст. 376 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 справа №915/161/20 зазначив, що державна реєстрація визначає лише момент після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.

Таким чином, державна реєстрація зміни площі об`єкту нерухомості, речового права та укладення договору дарування не змінює правової природи самочинного будівництва, а скасування зазначеної державної реєстрації саме по собі не забезпечить усунення цих порушень.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог Кременчуцької міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не оскаржується, тому колегією суддів у цій частині не переглядається.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Пшеничного О.Л., які зводяться до незгоди з рішенням в оскаржуваній частині та фактично дублюють заперечення відповідача проти позову ОСОБА_3 , не спростовують правильних висновків місцевого суду.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі повно встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів. Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, апеляційна скарга залишається колегією суддів без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

При цьому, колегія суддів зазначає, що обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», параграфи 2930). Втім, це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Європейський суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Суду у справі «Олюджіч проти Хорватії»).

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Суду у справах «Мала проти України», «Богатова проти України»).

Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України»).

У частині першій статті 6 Конвенції не міститься вимоги про те, що апеляційний суд має надавати більш детальне обґрунтування, коли він з правових підстав відхиляє як безпідставну скаргу, без подальшого пояснення (ухвала Суду про прийнятність у справі «Вurg аnd Оthers v. France»).

Відмовляючи у задоволенні скарги, апеляційний суд може, в принципі, лише погодитися з обґрунтуванням суду нижчої інстанції (рішення Суду у справі «Gагсіа Ruіz v. Sраіn»).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору у сумі 1362 грн. грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Пшеничного Олександра Леонідовича залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 червня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2021 р.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Т.О.Кривчун