ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2125/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/3420/21 Категорія: 310020000 Скляренко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л.І., Єльцова В.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_1

розглянувши в м. Черкаси у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Скляренко В.М. у приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси 22.09.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в :

28.05.2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд першої інстанції з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 26.10.2002 року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.11.2014 року шлюб між ними розірваний.

Позивач вказує, що від даного шлюбу сторони мають спільного сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.09.2014 року з ОСОБА_3 , починаючи з 08.09.2014 року, стягувались аліменти на користь позивача ОСОБА_1 в розмірі 1/ 4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином ОСОБА_4 повноліття.

Відповідно даних договору закладу вищої освіти № 37680/2020/2021 від 18.08.2020 року, ОСОБА_4 з 01.10.2020 року навчається за стаціонарною формою навчання в Колегіумі Сівітас, що знаходиться за адресою: площа Дефіляд, 1, 00-901, Варшава, Республіка Польща, за напрямком підготовки: журналістика та нові медіа. Мультимедійна комунікація, Інтернетрозробники, соціальні медіа і відео у мережі.

За умовами вище вказаного договору, період навчання ОСОБА_4 в Колегіумі встановлений з 01.10.2020 року по 31.12.2023 року. Позивач посилається, що навчання в Колегіумі платне і вартість навчання за 1 курс становить 7 400 злотих, що по курсу НБУ на день пред`явлення позову (за 1 злотий - 7,4872 грн.) становить 55 405 грн. 28 коп.

Разом з тим, їх з відповідачем син також несе витрати на своє проживання, харчування, придбання навчально-методичних посібників, підручників, оплату переїзду від місця проживання до місця навчання і в зворотному напрямку, тощо. В період навчання сина ОСОБА_4 ці витрати складають близько 9 000 грн. щомісячно.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що відповідач інших дітей не має, аліменти не сплачує, працює слюсарем в Черкаському ПрАТ «Азот» та має можливість надавати грошову допомогу на утримання їх повнолітнього сина, що продовжує навчання.

У зв?язку з вищевикладеними обставинами, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн. щомісячно з дня пред`явлення позову і до закінчення сином навчання.

20.09.2021 року до суду першої інстанції від ОСОБА_1 надійшло клопотання про зменшення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів в розмірі 1/ 4 частки від заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років щомісячно з дня пред?явлення позову і до закінчення навчання.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.09.2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначається, що син ОСОБА_4 навчається в Колегіумі в період з жовтня до червня, в інший час він проживає в м. Черкаси разом із матір?ю ОСОБА_1 .

Скаржник вказує, що самостійного заробітку син немає, працювати через навчання він не має можливості, а тому потребує матеріальної допомоги у зв`язку із продовженням навчання.

ОСОБА_1 посилається, що чинне законодавство не передбачає необхідності уповноваження повнолітньою дитиною одного із батьків, з яким вона проживає, звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів на свою користь.

Скаржник зазначає, що відповідно до постанови Верховного Суду від 13.04.2021 року у справі № 308/4214/18 при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзд до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження, та оскільки відповідач інших дітей немає, аліментів не сплачує, працює слюсарем в Черкаському ПрАТ «Азот», має можливість надавати грошову допомогу.

У зв`язку з вищевказаним, ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі № 711/3420/21 та прийняти нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 5000, 00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 копійок) щомісячно з дня пред?явлення позову і до закінчення навчання.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу позивача не надходив.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду, вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін згідно вимог процесуального законодавства.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право : скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи ; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог, вказавши , що сам повнолітній син має право звернутись із даним позовом, оскільки є повнолітнім та дієздатним. Тому суд, встановивши, що син ОСОБА_4 є повнолітнім, має повну цивільну дієздатність, відповідно він самостійно та на власний розсуд може розпоряджатися своїми правами, в тому числі, і звернутися до суду із позовом про стягнення з батька ОСОБА_3 на свою користь аліментів у зв`язку із продовженням навчання.

Суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_3 , який є повнолітнім, не уповноважував позивача ОСОБА_1 на таке звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення аліментів. Районний суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 лише зареєстрований з позивачем за однією адресою, а фактично проживає в Польщі, де навчається.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом допущено порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Предметом спору у вказаній справі є стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 26.10.2002 року, який рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.11.2014 року був розірваний.

Від даного шлюбу сторони мають спільного сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно даних договору закладу вищої освіти № 37680/2020/2021 від 18.08.2020 року, з 01.10.2020 року ОСОБА_4 навчається за стаціонарною формою навчання в Колегіумі Сівітас, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за напрямком підготовки: журналістика та нові медіа. Мультимедійна комунікація, Інтернетрозробники, соціальні медіа і відео у мережі.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 141 Сімейного Кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини.

Відповідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Обов?язок утримувати дітей є рівною мірою обов?язком як матері, так і батька.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 3).

Син - ОСОБА_4 також зареєстрований за даною адресою, однак під час навчання ОСОБА_4 тимчасово проживає за місцем розташування учбового закладу, оскільки навчається на стаціонарі. Весь інший час, він проживає разом з матір?ю за адресою: АДРЕСА_3 .

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність правомірних підстав для задоволення позову.

При цьому, суд зазначив, що ОСОБА_4 не позбавлений можливості самостійно звернутися з позовом про стягнення аліментів у зв`язку із продовженням навчання.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з даним висновком районного суду, оскільки висновок суду не відповідає вимогам закону, виходячи з наступних підстав.

У силу положень ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

З вищевказаного вбачається, що ОСОБА_4 проживає з матір?ю за місцем реєстрації, а лише під час навчання тимчасово проживає за місцем розташування учбового закладу.

Скориставшись своїм правом, передбаченим вищезазначеною нормою закону, позивач ОСОБА_1 і звернулася до суду з позовом, тому суд прийшов до помилкового висновку, взявши до уваги доводи відповідача у відзиві, безпідставно відмовивши позивачу у задоволенні вимог про стягнення аліментів на сина, який продовжує навчання.

Відповідно до п. 20 роз?яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" вказано, що у разі заявлення позову одним із батьків, суд може залучити до участі у справі (якщо залежно від її обставин визнає необхідним) повнолітню дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв?язку з цим стягуються аліменти.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що залучення цих осіб у справі є правом, а не обов?язком суду. У зв?язку з викладеним, колегії суддів апеляційного суду вважає, що не є обов?язковою підставою для скасування судового рішення незалучення цих осіб до участі у справі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не надав належну оцінку доказам, не вірно визначив право позивача на отримання аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання, та син зареєстрований за місцем проживання матері, але тимчасово проживає за місцем навчання.

Частина 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Як вбачається із матеріалів справи позивач просила стягнути з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень, але під час розгляду справи 20.09. 2021 року подала заяву про зменшення позовних вимог та просила стягувати аліменти в розмірі 1/ 4 частини від заробітку ( доходу ) відповідача ОСОБА_3 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років щомісячно, з дня пред`явлення позову до закінчення навчання.

Відповідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров?я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов?язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов?язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв?язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв?язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом згідно даних договору № 37680/2020/2021 від 18.08.2020 року, укладеним між ОСОБА_4 та Колегіумом Сівітас , вартість навчання за 1 курс становить 7 400 злотих, що по курсу НБУ на день пред`явлення позову (за 1 злотий - 7,4872 грн.) становить 55 405 грн. 28 коп. (а. с. 18 - 21).

Позивач посилається, що син ОСОБА_4 несе витрати на своє проживання, харчування, придбання навчально-методичних посібників, підручників, оплату переїзду від місця проживання до місця навчання і в зворотному напрямку, тощо, які в період навчання складають близько 9 000 грн. щомісячно.

Однак, матеріали справи містять договір щодо оплати навчання № 37680/2020/2021 від 18.08.2020 року та договір оренди квартири від 01.05.2021 року (а. с. 27-28), згідно якого вартість проживання складає 300 злотих, що за курсом НБУ становить 2219, 52 грн.

Позивач не надала достовірних та допустимих доказів щодо витрат на інші повсякденні затрати, які несе її син у період навчання, але колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги, що ОСОБА_4 має харчуватись, витрачати кошти на переїзд з місці проживання до місця навчання, придбавати необхідні для навчання посібники та одяг, на що також необхідні кошти, а ОСОБА_4 не має можливості працювати у зв`язку із навчанням та не має інших доходів, крім матеріальної допомоги батьків.

Тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що слід врахувати всі обставини справи та матеріальну можливість обох батьків надавати матеріальну допомогу синові у зв`язку із продовженням ним навчання та слід задовольнити частково вимоги щодо стягнення аліментів на користь сина ОСОБА_4 в розмірі 1/ 4 частини доходів відповідача, оскільки вказані вимоги щодо стягнення аліментів в розміріне менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років щомісячно задоволенню не підлягають, є безпідставними, так як вказаний мінімум застосовується лише при стягненні аліментів щодо неповнолітніх дітей, а син позивачів є повнолітнім та аліменти стягуються саме у зв`язку із продовженням ним навчання, але не довше ніж до 23 років чи закінчення навчання.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, виходячи з принципу справедливості, розумності, з урахуванням потреб дитини, яка продовжує навчання та враховуючи обов?язок батьків нести рівні витрати на матеріальну допомогу дитини, колегія суддів апеляційного суду, вважає за необхідне визначити розмір аліментів в 1/ 4 частці від заробітку відповідача щомісячно з дня пред?явлення позову і до закінчення навчання, оскільки такий розмір аліментів є адекватним, розумним і справедливим по відношенню до обох сторін, враховуючи при цьому, також допомогу матері, яка повністю утримує сина в початку навчання.

Враховуючи вище викладені обставини, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо підставності вимог про стягнення аліментів з відповідача на користь повнолітнього сина у зв`язку із навчанням, тому вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, апеляційну скаргу задовольнити частково. Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_4 аліменти в розмірі 1/ 4 частини від заробітку відповідача ОСОБА_3 ю, щомісячно з дня пред?явлення позову 28 травня 2021 року і до закінчення навчання.

Отже, доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, оскільки скаржник просила про стягнення аліментів в розмірі 5000 гривень щомісячно, тоді як змінила позовні вимоги під час розгляду справи та просила про стягнення аліментів у частці у розмірі 1/ 4 частини від заробітку відповідача.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Отже, судові витрати підлягають перерозподілу судом апеляційної інстанції.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог позивача, то судові витрати також підлягають частковому задоволенню апеляційним судом, враховуючи , що позивач в даній категорії справ звільнена від сплат судового збору.Отже, слід стягнути з ОСОБА_3 на користь державного бюджету судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908 гривень та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів - скасувати, прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_1 , проживаючого АДРЕСА_1 на користь повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який продовжує навчання аліменти в розмірі 1/ 4 частки від заробітку ( доходу ) ОСОБА_3 щомісячно, з 28 травня 2021 року і до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23-х річного віку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь державного бюджету судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908 гривень та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 24.12.2021 року

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

В.О. Єльцов