Провадження номер 2/741/180/21
Єдиний унікальний номер 741/1462/20
РІШЕННЯ

іменем України

02 березня 2021 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Крупини А.О.,

з участю секретаря судового засідання Качан О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Носівського районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держанівської сільської ради Носівського району Чернігівської області про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на нерухоме майно,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивач звернулася до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що житловий будинок по АДРЕСА_1 відносився до типу колгоспного двору. На момент ліквідації колгоспних дворів будинок належав його учасникам: позивачеві, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та не зареєстрували права власності на житловий будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивача по лінії матері ОСОБА_2 . Спадщину після її смерті прийняла спадкоємець першої черги за законом (дочка) ОСОБА_3 , фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_3 . Позивач є спадкоємцем першої черги за законом після її смерті. Спадщину вона прийняла, за її заявою Носівською районною ДНК було заведено спадкову справу № 44/2014 до майна померлої ОСОБА_3 . Нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини спірного будинку у зв`язку з відсутністю дійсного правовстановлюючого документа на спадкове майно, крім того, у позивача відсутні документи, які б підтверджували те, що ОСОБА_2 була матір`ю ОСОБА_3 , оскільки існують розбіжності в зазначенні в документах їх прізвищ, імен та по-батькові. Також позивач зверталася до Носівської міської ради Чернігівської області з метою реєстрації за нею права власності на 1/3 частини вищевказаного житлового будинку, належну їй як члену ліквідованого колгоспного двору. Однак, їй було відмовлено в реєстрації за нею права власності на 1/3 частини житлового будинку, оскільки державний реєстратор не наділений правом визначення часток у праві спільної власності на нерухоме майно колгоспного двору.

Саме тому позивач звернулася до суду та просила судовим рішенням:

- встановити факт родинних відносин, що ОСОБА_2 була матір`ю ОСОБА_3 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 та на 1/3 частини спірного житлового будинку як членом колишнього колгоспного двору.

Ухвалою від 01 грудня 2021 року відкрито позовне провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 21 січня 2021 року.

Ухвалою від 21 січня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 02 березня 2021 року.

У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити та пояснила, що ОСОБА_2 є її бабою по лінії матері. Матір`ю позивача є ОСОБА_3 . Через розбіжність в написанні прізвищ, імен, по-батькові матері та баби в різних документах позивач позбавлена можливості документально підтвердити факт родинних відносин між ними. Крім того, житловий будинок АДРЕСА_1 відносився до типу колгоспного двору, тому в іншому порядку, крім судового, вона не може оформити право власності на нього, а тому вимушена була звернутися до суду.

Представник відповідача Держанівської сільської ради Носівського району Чернігівської області в судове засідання не з`явився, але до початку судового розгляду справи по суті сільський голова подала до суду заяву, у якій указала, що відповідач визнає позовні вимоги ОСОБА_1 та просила справу розглянути за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У судовому засіданні допитана як свідок ОСОБА_4 дала показання, що вона є невісткою позивача. Свідку достовірно відомо, що ОСОБА_2 була матір`ю ОСОБА_3 й, відповідно, доводиться бабою по лінії матері позивачу ОСОБА_1 .

У судовому засіданні допитаний як свідок ОСОБА_5 дав показання, що він є чоловіком позивача. Свідок достовірно знає, що ОСОБА_2 була матір`ю ОСОБА_3 . ОСОБА_3 - це покійна мати його дружини ОСОБА_1 . У зв`язку з розбіжностями в зазначенні в документах їх прізвищ, імен та по-батькові його дружина не може оформити свої спадкові права на житловий будинок, який їй залишився після смерті матері.

Вислухавши пояснення позивача та показання свідків, вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок.

У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому проживали та були зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою виконкому Держанівської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 402 від 09 вересня 2020 року (а. с. 9).

У п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленум ВСУ роз`яснює, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Отже, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 як членам ліквідованого колгоспного двору належало по 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , але після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та у встановленому законом порядку не зареєстрували своє право власності на цей будинок.

Прізвище ОСОБА_6 після одруження змінено на ОСОБА_7 (а. с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 10). Після її смерті відкрилася спадщина на 1/3 частини спірного житлового будинку.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За життя ОСОБА_2 заповіту не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 37). Отже, спадкоємство після смерті ОСОБА_2 здійснюється за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України доказами у цивільному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Отже, у силу вимог ст. ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Пунктом 10 вказаної вище постанови визначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання свідоцтва про право на спадщину в органах, що вчиняють нотаріальні дії.

Позивач у своєму позові просить встановити факт, що ОСОБА_3 була дочкою померлої ОСОБА_2 .

Судом установлено, що спадкова справа до майна померлої ОСОБА_2 не заводилася, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а. с. 39) та повідомленням Державного нотаріального архіву Чернігівської області (а. с. 35).

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Абзацом 2 пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Міністерством юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, установлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним.

У судовому засіданні встановлено, що в силу ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла її дочка ОСОБА_3 , вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном, оскільки проживала разом зі спадкодавцем на час її смерті, що підтверджується довідкою Держанівської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 484 від 05 листопада 2020 року (а. с. 11).

У судовому засіданні встановлено, що в позивача відсутні документи, які б підтверджували родинний зв`язок між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки існують розбіжності в написанні прізвищ, імен, по-батькові баби та матері позивача, а саме:

- у свідоцтві про народження матері позивача її прізвище, ім`я та по-батькові зазначено як ОСОБА_12 , а її мати вказана як ОСОБА_9 (а. с. 14);

- 08 червня 1958 року мати позивача зареєструвала шлюб із ОСОБА_10 , після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_11 , при цьому при реєстрації шлюбу її прізвище, ім`я, по-батькові було вказано як ОСОБА_12 (а. с. 15);

- 14 липня 1967 року мати позивача зареєструвала шлюб із ОСОБА_13 , після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_14 , при цьому при реєстрації шлюбу її прізвище, ім`я та по-батькові було указано як ОСОБА_15 (а. с. 16).

Ці розбіжності є перешкодою в оформленні спадкових прав позивача після смерті її матері, оскільки не дають можливості прослідкувати родинний зв`язок між фізичними особами, що ОСОБА_2 дійсно була матір`ю ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вислухавши пояснення позивача, дані в судовому засіданні, показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , допитаних у судовому засіданні, які підтвердили родинний зв`язок між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виходячи з досліджених письмових доказів в їх сукупності та взаємозв`язку, суд уважає доведеним факт родинних відносин між фізичними особами, що ОСОБА_2 була матір`ю ОСОБА_3 .

Встановлення факту родинних відносин має для позивача юридичне значення. Юридичний факт встановлюється з метою реалізації заявником спадкових прав після смерті матері.

Отже, з огляду на вищезазначене, беручи до уваги всі обставини справи, досліджені докази, суд робить висновок, що позовна вимога про встановлення факту родинних відносин підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Отже, судом установлено, що ОСОБА_3 з моменту відкриття спадщини після смерті матері ОСОБА_2 належить 1/3 частини спірного житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 12).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За життя ОСОБА_3 заповіту не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 53). Отже, спадкування після її смерті здійснюється за законом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, його дружина та батьки.

Позивач ОСОБА_1 є дочкою померлої ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 7) та копією свідоцтва про одруження ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а. с. 8). Отже, вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 .

На день своєї смерті ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 , разом з нею проживала та була зареєстрована дочка ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою виконкому Держанівської сільської ради Носівського району Чернігівської області № 404 від 09 вересня 2020 року (а. с. 13).

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з копією спадкової справи до майна померлої ОСОБА_3 № 44/2014, заведеної Носівською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_1 у визначений законом шестимісячний строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки та право на земельну частку (пай). Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає (а. с. 48-51).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, позивачеві з часу відкриття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 належить 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

У судовому засіданні встановлено, що позивач зверталася до Носівської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на спірний житловий будинок. Однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно, що підтверджується постановою державного нотаріуса Носівської районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 681/02-31 від 11 вересня 2020 року (а. с. 17).

Також у судовому засіданні з`ясовано, що позивач зверталася до Носівської міської ради Чернігівської області з метою реєстрації за нею права власності на 1/3 частини спірного житлового будинку як за учасником колишнього колгоспного двору. Однак, позивачеві було відмовлено та повідомлено, що державний реєстратор не наділений правом визначення часток у праві власності в майні колишнього колгоспного двору, а тому зареєструвати за нею право власності неможливо, що підтверджується повідомленням Носівської міської ради Чернігівської області № 14-27/1724 від 05 жовтня 2020 року (а. с. 18).

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Матеріали справи підтверджують, що на будинок АДРЕСА_1 виготовлена технічна документація (а. с. 19-23). Згідно з копією технічного паспорта інвентаризаційна вартість спірного будинку станом становить 154558 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема, шляхом визнання права.

Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що позовна вимога про визнання права власності на житловий будинок також підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 120, 123, 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР, ст. ст. 15, 328, 392, 1216, 1218, 1261, 1268, 1269, 1273 ЦК України, ст. 211, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держанівської сільської ради Носівського району Чернігівської області про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 75,1 кв. м житловою площею 28,6 кв. м з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , право власності на 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 75,1 кв. м житловою площею 28,6 кв. м з господарськими будівлями та спорудами у зв`язку з ліквідацією колгоспних дворів.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.О. Крупина