справа № 357/6088/20 головуючий у суді І інстанції Цуранов А.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на майно,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на майно. Просила суд: 1) припинити право власності ОСОБА_1 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 ; 2) визнати право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.04.1986 року Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області, реєстровий № 1-1950, за нею 08.04.2013 року зареєстровано право власності на 38/300 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ; право власності на 6/25 частин вказаного будинку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області 18.08.1986 року за № 3-2070; право власності на 152/300 частин вказаного будинку зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом першої Білоцерківської державною нотаріальною конторою Київської області 27.06.2001 року; право власності на 38/300 частин цього ж будинку зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.04.1986 року Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області, реєстровий № 1-1950. Після цього, 06.06.2013 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ухвалено заочне рішення у цивільній справі № 2-220/11, яким позов ОСОБА_3 задоволено, припинено право власності ОСОБА_2 на належні їй 38/300 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , стягнуто на її користь вартість належної їй частки у спільному майні в розмірі 41 850 грн., визнано за ОСОБА_3 право власності на 38/300 частин вказаного житлового будинку. На підставі вказаного заочного рішення 05.09.2013 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 38/300 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . В результаті поділу майна між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 09.10.2014 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 13.07.2015 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області заочне рішення у справі № 2-220/11 скасовано. В подальшому ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 18.11.2015 року провадження у справі закрито. Разом з тим, 19.09.2015 року ОСОБА_3 здійснила відчуження спірної квартири ОСОБА_1 на підставі договору дарування. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.10.2016 року задоволено позов ОСОБА_2 , витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 . Однак, 15.01.2020 року звернувшись до державного реєстратора для проведення реєстрації права власності на вказану квартиру, позивач отримала відмову, мотивовану суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами. Вважає, що порушені її права, передбачені статтею 319 ЦК України, тому звернулась до суду за захистом.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю. Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 . Визнано право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1681,30 грн. судового збору.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

При цьому, зазначає, що в 2001 році співвласниками будинку по АДРЕСА_1 були ОСОБА_3 - з часткою 19/25 та ОСОБА_4 з часткою 6/25. ОСОБА_4 до розгляду справи не залучалась. 09.10.2014 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка 19.09.2015 року на підставі договору дарування відчужена ОСОБА_1 .. Вважає, що суд вказаного не врахував, висновки суду є суперечливими.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

21 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , згідно якого позивач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що розмір частки, на яку позивач просив визнати право власності, вже встановлений рішенням в іншій справі та доказуванню не підлягає. ОСОБА_4 не має відношення до кв. №2 , тому судове рішення не вплине на її права та обов`язки. Вказує, що відповідачем не зазначено в апеляційній скарзі порушення яких норм допущено судом першої інстанції.

В судовому засіданні позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.04.1986 року Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області, реєстровий № 1-1950, є співвласниками 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного свідоцтва за ОСОБА_2 ою зареєстровано право власності на 38/300 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.04.2013 року № 2116087.

За ОСОБА_3 зареєстровано право власності на: 1) 38/300 частин цього ж будинку - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.04.1986 року Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області, реєстровий № 1-1950; 2) 152/300 (19/25) частин вказаного будинку - на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом першої Білоцерківської державною нотаріальною конторою Київської області 27.06.2001 року № 1-2071, що підтверджується копією листа МБТІ від 19.09.2005 року № 2695 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.09.2013 року № 9484461.

Вказаним листом, також, зазначено, що право власності на 6/25 частин вказаного будинку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області 18.08.1986 року за № 3-2070.

06.06.2013 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ухвалено заочне рішення у цивільній справі № 2-220/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, припинено право власності ОСОБА_2 на належні їй 38/300 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , стягнуто на її користь вартість належної їй частки у спільному майні в розмірі 41 850 грн. та визнано за ОСОБА_3 право власності на 38/300 частин вказаного житлового будинку.

На підставі вказаного заочного рішення 05.09.2013 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 38/300 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

В подальшому, 09.10.2014 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.02.2016 року № 52671722 та витягом з вказаного реєстру від 09.10.2014 року № 27898119.

13.07.2015 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області скасовано заочне рішення у справі № 2-220/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, справу призначено до розгляду по суті.

18.11.2015 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Разом з тим, 19.09.2015 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С. № 1498, здійснила відчуження квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.10.2015 року № 45635294.

10.10.2016 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі № 357/7310/16-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь власника ОСОБА_2 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .

Вказаним рішенням встановлено, що 38/300 частин житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами в будинку АДРЕСА_1 цілком відповідає 1/6 частині квартири АДРЕСА_1 .

20.06.2019 року постановою Верховного Суду у цивільній справі № 357/7310/16-ц рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.10.2016 року залишено в силі.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Приймак Н.В. від 15.01.2020 року № 20657165 відмовлено ОСОБА_2 у державній реєстрації прав власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зі змісту рішення державного реєстратора вбачається, що причиною відмови стала наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, зокрема, під час формування відомостей за результатами пошуку інформації з ДРРПНМ за адресою: АДРЕСА_1 , встановлена інформація про державну реєстрацію прав власності на квартиру № 2 та квартиру АДРЕСА_4 , що утворилась внаслідок поділу житлового будинку АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що право власності позивача на набуте майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання. Зважаючи на факт набуття позивачем майна у визначений законом спосіб, відповідність часток відносно нерухомого майна встановлена судовим рішенням, що незаконно вибуло та згодом було повернуто позивачу на підставі судових рішень. Враховуючи встановлені державним реєстратором розбіжності, суд вважав обґрунтованим заявлений позов.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 стаття 5 ЦПК України).

Отже, судовому захисту в цивільних судах підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та законні інтереси особи. При цьому позивач на власний розсуд визначає, які і яким чином порушені його права. Визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв`язанні спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

Положення пунктів 4 і 5 частини 3 статті 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Судом встановлено, що 10.10.2016 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі № 357/7310/16-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .

20.06.2019 року постановою Верховного Суду у цивільній справі № 357/7310/16-ц рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.10.2016 року залишено в силі.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).

Частина перша - третя статті 388 ЦК України визначає коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, які є вичерпним.

Велика Палата Верховного Судуу постанові від 14.11.2018 р. по справі № 183/1617/16 (14-208цс18) звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Позивач вказує, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Приймак Н.В. від 15.01.2020 року № 20657165 відмовлено ОСОБА_2 у державній реєстрації прав власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі № 357/7310/16-ц про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .

Причиною відмови стала наявність, на думку реєстратора, суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, зокрема, під час формування відомостей за результатами пошуку інформації з ДРРПНМ за адресою: АДРЕСА_1 , встановлена інформація про державну реєстрацію прав власності на квартиру № 2 та квартиру АДРЕСА_4 , що утворилась внаслідок поділу житлового будинку АДРЕСА_1 .

Проте, колегія суддів вважає, що така відмова не може бути підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно, оскільки право власності позивача не порушено, а навпаки, вже визнано та забезпечено рішенням суду, що набрало законної сили та підлягає виконанню.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що рішення суду звернено до виконання, а відмова державного реєстратора у визначеному законом порядку була оскаржена позивачем.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про обрання позивачем належного способу захисту є помилковими, а тому рішення про задоволення позовних вимог про визнання права власності позивача з одночасним припиненням права власності відповідача, у даному випадку, є необґрунтованим та незаконним.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Колегія суддів вважає, що рішеннясуду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 серпня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про припинення права власності та визнання права власності на майно- відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура