ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 643/6300/21

провадження № 22-ц/818/6320/21, №22-ц/818/6674/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання майна

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2021 року та на додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2021 року у складі судді Кононенко Т.О.,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь половину сплачених витрат, а саме 44 326,51 грн за послуги пов`язані з утриманням квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на утримання майна у розмірі 5419,22 грн., сплачений позивачем судовий збір в сумі 111 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1528 грн.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2021 року представнику позивача поновлено строк для подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 37469,20 грн. компенсації витрат на утримання квартири АДРЕСА_1 за період з березня 2007 року по лютий 2021 року. Також просить скасувати додаткове рішення стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з переглядом справи в суді першої інстанції просить змінити рішення в частині стягнутих на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Стягнути на користь позивача 12500 грн. за провадження в суді першої інстанції, 10000 грн. за провадження в суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що сторони є співвласниками квартири в рівних частках, право власності на це майно виникло у подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2006, як і обов`язок брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном.

Вказує, що судом не взято до уваги, що судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках коли це право не визнається, заперечується.

Вважає додаткове рішення суду таким, що підлягає скасуванню, оскільки не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені, відсутність документального підтвердження, а також розрахунку витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Представник відповідача ОСОБА_4 надав відзив на апеляційну скаргу, яким не погоджується з викладеними у скарзі доводами та зазначив, що дії позивача суперечать принципу добросовісності, справедливості та розумності, він користується квартирою як особистою власністю з 2006 року, заперечував проти її поділу, і лише після ухвалення Верховним Судом постанови поро поділ спірної квартири позивач вирішив звернутися з даним позовом до суду.

Щодо додаткового рішення, представник відповідача зазначив, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату слід розглядати як фактично понесені.

Зазначає, що сума витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції 12500 грн. є завищеною, оскільки адвокатом було надано лише одну послугу складення позовної заяви. Предмет даної справи не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, справа призначена до розгляду без виклику сторін. Щодо витрат за апеляційне провадження у розмірі 10000 грн. вони не є співмірними з тих самих підстав.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок відповідача по сплаті комунальних витрат за квартирою АДРЕСА_2 виник з моменту набрання законної сили рішенням Московського районного суду м.Харкова від 06.12.2018 року, відповідно до якого за ОСОБА_2 було визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири, яке постановою Верховного Суду від 27.01.2021 року було залишено без змін, тому до набрання рішенням законної сили, право чи інтереси позивача не були порушені, а тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог за період з березня 2007 року по 27 січня 2021 з підстави його необґрунтованості.

Суд вважав необхідним задовольнити вимоги позивача в частині стягнення солідарного обов`язку пропорційно частці у спільній власності, а саме стягнути витрати по сплаті комунальних послуг за період з 27.01.2021 по 13.06.2021. При цьому судом встановлено, що позивач сплатив за вказаний період 10 838,44 грн., а тому з відповідача підлягає стягненню половина витрат у розмірі 5 419,22 грн.

Такі висновки суду не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд виходив з того, що ОСОБА_2 уклала договір з адвокатським об`єднанням «Юридична компанія «АРЕС» договір про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 08.07.2021 року. Відповідно до акту приймання-передачі наданої правничої (правової) допомоги (послуг) за договором про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 08.07.2021, загальна вартість наданої професійної (правничої) правової допомоги (послуг) щодо розгляду цієї справи у суді першої інстанції склала 10 000 грн., відповідно до якого адвокатом були виконані наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи (2 години); підготовка та подання відзиву по справі (4 години); підготовка та подання заяви про ухвалення додаткового рішення (2 години). Судом враховано клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, невеликий об`єм доказів у справі, ту обставину, що справа не є складною. Виходячи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи, її складності, виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру судових витрат на надання правової допомоги та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Ці висновки суду відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 мотивував свої вимоги тим, що власником вказаної квартири у 2006 році став він за договором купівлі-продажу від 14.07.2006 року. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.12.2018 року по справі № 643/17707/15-ц в порядку поділу спільного майна подружжя було визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаної квартири, яке Постановою Верховного суду від 27.01.2021 року залишено без змін.

Оскільки позивач є титульним власником квартири, то він сплачує всі видатки пов`язанні з утримання квартири. З березня 2007 року по квітень 2021 року з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача половину сплачених витрат, а саме 44 326,51 грн. за послуги пов`язані з утриманням квартири.

Судовим розглядом встановлено, що під час зареєстрованого шлюбу 14 липня 2006 року сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано за ОСОБА_1 (том 1 а.с. 14-16).

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 06.12.2018 року по справі № 643/17707/15-ц в порядку поділу спільного майна подружжя було визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини вказаної квартири. Постановою Харківського апеляційного суду від 27.03.2019 та Постановою Верховного суду від 27.01.2021 року рішення першої інстанції залишено без змін (том 1 а.с. 17-23).

Вирішуючи спір, що виник між сторонами з приводу утримання спільного майна, колегія суддів враховує, що за змістом ст. 392 ЦК України, судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача таке право, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до зазначеної норми є саме оспорення або невизнання права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

Зі змісту п.п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом..

Судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , набутої під час шлюбу за договором купівлі-продажу цього майна.

У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Викладене узгоджується з Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі N 521/3743/17-ц (провадження N 61-26462св18).

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відповідач має обов`язок нести витрати по утримання майна, що перебуває у спільній частковій власності сторін.

Як встановлено судом та не оспорювалось відповідачем у справі, оплату витрат з утримання спірної квартири здійснював позивач.

Так, за період з березня 2007 року по березень 2012 року за спожиті комунальні послуги споживачам квартири АДРЕСА_3 було нараховано 5206,76 грн, згідно довідки начальника дільниці № 38 КП «Жилкомсервіс » по особовому рахунку квартири; за період з березня 2012 року по лютий 2021 року було нараховано 20190,71 грн, згідно довідки начальника дільниці № 38 КП «Жилкомсервіс» по особовому рахунку квартири; відповідно до відповіді ТОВ «Харківгаз Збут» від 26.02.2021 № 617 ЛВ-3244-0221 за період з січня 2018 року по лютий 2021 року за спожитий природний газ нараховано 839,48 грн; згідно зведеної картки абонента КП «ХАРКІВВОДОКАНАЛ» за послуги з водопостачання і водовідведення за період з 2008 по січень 2021 року нараховано 4064,85 грн; згідно довідки Салтівського РРЕ АТ «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» від 16.02.2021 року за послуги з електропостачання за період з січня 2016 року по січень 2019 року нараховано 8992,32 грн; згідно довідки Салтівського РСЦ ПрАТ «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» від 16.02.2021 року за послуги з електропостачання за період з березня 2019 року по лютий 2021 року нараховано 2272,20 грн; згідно довідки КП «Харківські теплові мережі» за послуги з опалення і постачання гарячої води за період з січня 2013 року по січень 2016 року нараховано 7394,36 грн, з яких сплачено 6906, грн; згідно довідки КП «Харківські теплові мережі» за послуги з опалення і постачання гарячої води за період з січня 2018 року по січень 2021 року нараховано 25240,57 грн з яких сплачено 24902,09 грн; згідно розрахунку заборгованості КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» від 16.02.2021 року вартість послуг з вивозу побутових відходів за період з лютого 2018 року по лютий 2021 року склала 737,16 грн, з яких сплачено 725,23 грн. (а.с. 30-40).

Відповідно до копії дублікатів квитанції від 04.03.2021 позивач сплатив за період 01.02.2021-28.02.2021 за послуги водопостачання КП «Харківводоканал» 50,52 грн, від 22.03.2021 - 25,01 грн та 30,90 грн, від 18.05.2021 - 49,52 грн, 19,69 грн, 14,19 грн, 23,47 грн, 29,81 грн, від 04.03.2021 - 50,52 грн, від 10.02.2021 року 14,19 грн, від 12.11.2020 року 14.19 грн, 15.10.2020 року 14,19 грн, від 27.08.2020 року 30,90 грн, від 11.08.2020 року 14.19 грн, від 25.06.2020 року - 73,33 грн, 14.05.2020 - 97,51 грн, від 16.03.2020 - 47,62 грн, від 15.01.2020 - 26.54 грн, від 16.08.2019 - 19,84 грн, від 15.01.2018 - 14,40 грн, від 16.02.2018 - 24,72 грн, від 03.07.2018 - 16,46 грн, від 11.09.2018 - 11,22 грн, від 17.12.2018 - 23,25 грн.

Відповідно до копії дублікатів квитанції від 04.03.2021 позивач сплатив КП «Жилкомсервіс» - 251,94 грн, від 15.04.2021 - 251,83 грн, від 10.02 2021 - 229,67 грн, від 03.12.2020 - 252,97 грн, від 12.11.2020 - 252,97 грн, від 15.10.2020 - 252,97 грн, від 17.09.2020 - 252,97 грн, від 11.08.2020 - 229,08 грн, від 06.07.2020 - 276,88 грн, 25.06.2020 - 276,88 грн, від 14.05.2020 - 276,88 грн, від 14.04.2020 - 276,88 грн, від 16.03.2020 - 275,85 грн, від 17.02.2020 - 275,85 грн, від 15.01.2020 - 275,81 грн, від 19.12.2019 - 275,85 грн, від 13.11.2019 - 275,81 грн, від 09.10.2019 - 275,85 грн, від 20.09.2019 - 276,88 грн, від 16.08.2019 - 276,88 грн, від 17.12.2018 - 268,65 грн, від 14.11.2018 - 903,68 грн, від 11.09.2018 - 293,80 грн, від 14.08.2018 - 293,80 грн, від 13.07.2018 - 273,96 грн, від 03.07.2018 - 252,93 грн, від 10.05.2018 - 203,32 грн, від 16.02.2018 - 208,57 грн, від 15.01.2018 - 208,57 грн, від 12.12.2017 - 230,75 грн, від 16.11.2017 - 230,75 грн, від 12.10.2017 - 193,51 грн, від 13.09.2017 - 224,07 грн, від 13.08.2017 - 229,64 грн, від 18.07.2017 - 232,80 грн, від 30.06.2017 - 133,79 грн, від 17.05.2017 - 152,91 грн, від 13.04.2017 - 142,20 грн, від 06.04 2017 - 134,44 грн, від 27.02.2017 - 138,75 грн, від 22.01.2017 - 138,59 грн, від 15.12.2016 - 143,35 грн, від 14.11.2016 - 143,35 грн, від 12.10.2016 - 143,35 грн, від 12.09.2016 - 274,91 грн, від 23.07.2016 - 152,91 грн, 13.06.2016 - 143,35 грн, від 12.05.2016 - 141,12 грн, від 12.04.2016 - 131,49 грн, від 15.03.2016 - 132,40 грн, від 09.02.2016 - 390 грн, від 16.01.2016 152,91 грн,

Відповідно до копії дублікатів квитанції від03.03.2021 року позивач сплатив за теплопостачання КП «ХТМ» - 1863,56 грн, від 22.03.2021 - 1957,99 грн, від 18.05.2021 - 1221,59 грн, 11.05.2021 - 1787,35 грн, від 03.03.2021 - 1863,56 грн, від 20.01.2021 року - 1657,24 грн, від 20.10.2020 - 729,31 грн, від 19.05.2020 - 1000 грн, від 19.03.2020 - 1211,09 грн, від 18.02.2020 - 1700 грн, від 15.01.2020 - 884,57 грн, від 20.12.2019 - 1141,93 грн, від 13.11.2019 - 158,66 грн, від 16.08.2019 - 500грн, від 14.11.2018 - 301,33 грн, від 11.09.2018 - 400 грн, від 14.08.2018 - 500 грн, від 30.05.2018 - 1290,92 грн, від 29.01.2018 - 1318,76 грн, від 01.03.2018 - 1500 грн, від 04.04.2018 - 1000 грн, від 13.06.2018 - 500 грн, від 03.07.2018 - 500 грн, від 13.07.2018 - 500 грн, від 13.122017 - 966,42 грн, від 16.11.2017 - 231,66 грн, від 17.05.2017 - 739,81 грн, від 28.04.2017 - 1124,43 грн, від 13.04.2017 - 1942,35 грн, від 27.02.2017 - 1756,39 грн, від 22.01.2017 - 1401,08 грн, від 13.12.2016 - 1024,46 грн, від 12.11.2016 - 124,49 грн, від 12.05.2016 - 436,80 грн, від 12.04.2016 - 420,64 грн, від 16.03.2016 - 867,73 грн, від 09.02.2016 - 1500 грн, від 11.12.2015 - 200 грн,

Відповідно до копії дублікатів квитанції від 10.02.2021 року позивач сплатив за електропостачання ПрАТ «Харківенергозбут» - 220,08 грн, від 22.03.2021 - 248,64 грн, від 18.05.2021 - 302,40 грн, від 15.04.2021 - 120,96 грн, від 11.05.2021 - 302,40 грн, від 20.01.2021 року - 37,38 грн, від 12.11.2020 - 103,44 грн, від 15.10.2020 - 81,90 грн, від 17.09.2020 - 66,60 грн, від 11.08.2020 - 94,14 грн, від 25.06.2020 - 83,28 грн, від 14.05.2020 - 237,84 грн, від 16.03.2020 - 126,96 грн, від 13.11.2019 - 52,20 грн, від 16.08.2019 - 21,60 грн, позивач сплатив за електропостачання АК Харківобленерго дублікат квитанції від 11.09.2018 - 75,60 грн, від 16.02.2018 - 130,32 грн, від 15.01.2018 294,96 грн, від 16.11.2017 - 167,28 грн, від 12.10.2017 - 106,80 грн,

Відповідно до копії квитанції від 15.12.2020 року сплачено позивачем за комунальні послуги 1400 грн, від 11.08.2015 - 1200 грн, 16.02.2015 - 525 грн, від 16.04.2015 - 1400 грн, від 22.06.2015 - 348 грн, від 26.01.2015 - 560 грн, від 11.02.2015 - 410 грн, від 24.05.2014 - 403 грн, від 26.06.2014 - 1000 грн, від 03.02.2014 - 300 грн, від 17.03.2014 - 650 грн, від 11.11.2014 - 1000 грн, від 24.12.2014 - 900 грн, від 25.01.2013 - 839 грн, від 06.03.2013 - 1200 грн, від 06.06.2013 - 600 грн, 09.08.2013 - 1000 грн, від 25.11.2013 - 600 грн, від 30.12.2013 - 1018,50 грн, від 21.02.2012 - 1600 грн, від 05.06.2012 - 600 грн, 17.08.2012 - 605 грн, від 21.11.2012 - 590 грн, від 12.04.2011 - 1940,50 грн, від 08.09.2011 - 1000 грн, від 30.08.2010 - 1100 грн, від 18.02.2010 - 938,51 грн, від 25.02.2010 - 600 грн, від 17.09.2010 - 700 грн, від 03.02.20009 - 400 грн, від 05.03.2009 - 440 грн, від 06.07.2009 - 650 грн, від 03.02.2009 - 400 грн, від 05.03.2009 - 440 грн, від 22.04.2008 - 970 грн, від 04.08.2008 - 530 грн.

Відповідно до копії дублікатів квитанції від 04.03.2021 позивач сплатив КП Комплекс з вивезення побутових відходів - 23,47 грн, від 15.04.2021 - 23,47 грн,

Відповідно до копії дублікатів квитанцій від 04.03.2021 позивач сплатив АТ «Харківміськгаз» - 1,38 грн, від 18.05.2021 - 1,38 грн, від 15.04.2021 - 1,38 грн, ТОВ «Харківгаз Збут» від 22.03.2021 - 22.93 грн, від 18.05.2021 - 22,92 грн, від 18.05.2021 - 22,92 грн, від 15.04.2021 - 22,93 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач просила застосувати позовну давність, сплив якої є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду у квітні 2021 року. Застосовуючи строк позовної давності, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги про стягнення витрати на утримання спільного майна, які сплачені позивачем до квітня 2018 року не підлягають задоволенню.

Згідно наданих позивачем квитанцій про сплату комунальних послуг за період часу з квітня 2018 року по квітень 2021 року, сплачена позивачем сума складає 60885,11 гривень, тобто сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 30442,55 гривень, що відповідає частці відповідачки у праві власності на квартиру.

При цьому висновок суду про необхідність стягнення суми лише за період лише з 27.01.2021 року , тобто з часу залишення без змін рішення суду першої інстанції про поділ майна подружжя, не відповідає вимогам закону.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про зміну рішення суду першої інстанції від 09 вересня 2021 року в оскаржуваній частині щодо визначення суми витрат на утримання майна, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача та розподілу судових витрат.

Стосовно доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду від 24 вересня 2021 року колегія суддів зазначає наступне.

20.09.2021 представник відповідача, в порядку ч.8 ст. 141 ЦПК України, звернувся до суду першої інстанції про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частинами 3, 4 ст.270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Матеріали справи свідчать про те, що суд першої інстанції додатковим рішенням частково задовольнив заяву відповідача та вирішив питання щодо розподілу судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, стягнувши з позивача на користь позивача 5 000 грн .

Із договору про надання правової допомоги від 08.07.2021, убачається, що ОСОБА_2 надавалася правнича допомога Адвокатським об`єднанням «Юридична компанія «АРЕС» (том 1 а.с. 254-256).

Сторони узгодили оплату вартості наданих послуг в сумі 10000 грн., що сплачуються протягом 10 днів від дати набуття законної сили винесення Московським районним судом м. Харкова рішення по суті.

Згідно акту приймання-передачі послуг за вказаним договором від 20.09.2021 відповідачу було надано такі послуги: ознайомлення з матеріалами справи № 643/6300/21, підготовка та подання відзиву на позов, підготовка та подання заяви про ухвалення додаткового рішення. Вартість послуг становить 10 000 грн ( том 1 а.с. 258).

Згідно детального опису робіт, виконаних адвокатом, витрачений на надання правової допомоги час становить 8 годин.

Колегія суддів вважає обґрунтованим додаткове рішення суду про зменшення суми витрат, понесених відповідачкою на правову допомогу, за таких підстав.

Зі змісту статті 58 ЦПК України убачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно ст. ст. 15,60 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегія суддів вважає, що наявні підстави для відшкодування відповідачу витрат на правничу допомогу, оскільки вони є фактично понесеними та співразмірними зі складністю справи та витраченим на надання цих послуг з правової допомоги.

Одночасно з цим колегія суддів зазначає, що у зв`язку зі зміною рішення суду в частині періоду та розміру сплачених позивачем витрат на утримання спільного майна, що належить до стягнення з відповідача ОСОБА_2 , витрати на правничу допомогу мають бути відшкодовані відповідачу пропорційно до задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про зміну оскаржуваного додаткового рішення суду

Відповідно до ч. 1, ч. 13 ст. 141, п.п. «б», «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У випадках скасування або зміни судового рішення суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції; розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачу надавалася правнича допомога адвокатом Паркулаб Андрієм Володимировичем (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗП № 001523 від 05.01.2018, рішення Ради адвокатів Запорізької області № 1 від 05.01.2018) на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги № 84/03-21 від 25.03.2021. Згідно додатку 1 до договору, сторони узгодили гонорар у фіксованому розмірі 12500 грн. за провадження в суді першої інстанції; 10000 за провадження у суді апеляційної інстанції (том 1 а.с. 8-10).

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 25..03.2021 ОСОБА_1 сплачено за договором № 84/03-21 від 25.03.2021 суму в розмірі 12500 грн. (том 1 а.с. 13).

Документу, що свідчив би про сплату послуг адвоката, які понесені позивачем за перегляд справи у суді апеляційної інстанції матеріали справи не містять, з цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, оскільки вони є фактично понесеними.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог на суму 30442,55 грн до стягнення з відповідача на користь позивача належить судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам та витрати на професійну правничу допомогу.

Так, заявлені позовні вимоги на суму 44326,51 грн задоволено на суму 30442,55 грн., що складає 68,67 % від ціни позову. Таким чином з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 623,52 грн та у розмірі 935,28 грн за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8583,75 грн. а за перегляд справи у суді апеляційної інстанції - 6867,00 грн.

Одночасно з цим, до стягнення з позивача на користь відповідача належать витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 133 грн., що становить 31,33 % від фактично понесених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу. (100 % - 68,67 % = 31,33 % - розмір позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено; 10 000 грн. х 31,33 % = 3 133 грн.)

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з вирахуванням належної до стягнення з позивача на користь відповідача суми судових витрат, з відповідача на користь позивача належить до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу у загальній сумі 12 317,75 грн. (8583,75 + 6867,00 3133 = 12 317,75 грн.)

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п.2 ч.1 ст.374, п.п. 3,4 ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2021 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2021 року змінити та викласти резолютивну частину у наступній редакції.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання майна задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 30 442 (тридцять тисяч чотириста сорок дві) гривні 55 (п`ятдесят п`ять) копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 317 (дванадцять тисяч триста сімнадцять) гривень 75 (сімдесят п`ять) копійок

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у загальному розмірі 1558 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова