Постанова

Іменем України

22 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 639/7165/20

провадження № 61-16599св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Калиниченка Олександра Володимировича на рішення Жовтневого районного суду

м. Харкова від 23 березня 2021 року у складі судді Труханович В. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бурлака І. В., Котелевець А. В.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат

Калиниченко О. В. звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»(далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просив:

- визнати припиненим правовідношення за кредитним договором № б/н від 06 серпня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» з 24 травня 2016 року;

- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» видати довідку про закриття карткового рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ), який відкритий за кредитним договором № б/н від 06 серпня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 серпня 2008 року ним був укладений кредитний договір з АТ КБ «ПриватБанк» б/н, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 7000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (картковий рахунок № НОМЕР_1 ) зі сплатою 30,00 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 серпня

2016 року у цивільній справі № 639/4207/16-ц з нього на користь банка була стягнута заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 30 843,14 грн та судовий збір в розмірі 1 378,00 грн.

В межах виконавчого провадження № 54138267 з нього на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто суму у розмірі 32 221,14 грн, виконавчий збір

3 222,11 грн, витрати виконавчого провадження 200,00 грн, а всього

35 643,25 грн.

26 лютого 2020 року виконавче провадження закрито у зв`язку із повним виконанням рішення суду.

Разом з тим, постановою Харківського апеляційного суду від 26 травня

2020 року у справі № 639/4207/16-ц заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 серпня 2016 року змінено, зменшено суму стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 06 серпня 2008 року

з 30 843,14 грн до 7 747,48 грн, змінено розподіл судових витрат.

Ухвалою Жовтневого районного суду від 29 липня 2020 року у вказаній цивільній справі № 639/4207/16-ц допущено поворот виконання заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 серпня 2016 року і стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 24 127,43 грн. Вказана ухвала виконана банком.

Позивач зазначає, що незважаючи на те що, що строк дії його картки закінчився у грудні 2016 року і Харківським апеляційним судом в постанові від 26 травня 2020 року у цивільній справі №639/4207/16-ц було встановлено дану обставину та зменшено суму заборгованості, відповідач продовжує нараховувати заборгованість начебто за прострочення кредиту за кредитним договором №б/н від 06 серпня 2008 року у вигляді пені, штрафних санкцій та відсотків.

У довідці від 10 вересня 2020 року банк зазначає, що у позивача наявна заборгованість за угодами № SAMDN01183 від 06 серпня

2008 року в розмірі 351 080,08 грн за карткою Універсальна Голд Карантин 2020 ( НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ) та MSAMDN5505 від 21 січня 2014 року BAD CARD ( НОМЕР_6 ) у розмірі 6675,37 грн.

При цьому випискою по рахунку клієнта, основна картка НОМЕР_3 за період з 22 травня 2018 року по 05 грудня 2019 року, доводиться той факт, що на ім`я ОСОБА_1 було відкрито АТ КБ «ПриватБанк» лише один рахунок № НОМЕР_1 на підставі договору, оформленого заявкою позивача від 06 серпня 2008 року, за яким заборгованість було повністю стягнуто заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 серпня

2016 року по справі №639/4207/16-ц, зміненим постановою Харківського апеляційного суду від 26 травня 2020 року.

На думку позивача, зазначені дії банка свідчать про нечесну підприємницьку практику і порушують його права як споживача банківських послуг, у зв`язку із чим він просить позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач рішення суду від 15 серпня 2016 року, яким з нього стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 серпня 2008 року, виконав у 2019 році, тобто майже через три роки після ухвалення такого рішення, що вказує на неналежне виконання боржником своїх зобов`язань, у зв`язку з чим АТ КБ «ПриватБанк» має право на отримання від позивача сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, за весь час невиконання ним судового рішення

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Калиниченка О. В. залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Калиниченка О. В. на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова

від 23 березня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду

від 07 вересня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Калиниченко О. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18,

від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження

№ 14-318цс18, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі

№ 320/8618/15-ц, провадження № 61-4393сво18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що банк продовжує нараховувати позивачу заборгованість не на підставі статті 625 ЦК України, а саме за умовами кредитного договору б/н від 06 серпня 2008 року, за яким правовідносини сторін припинилися після звернення банку до суду та ухвалення вказаних вище рішень судів. Спір виник не з приводу права кредитора на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, а з приводу наявності/відсутності у кредитора права на отримання сум відповідно до статті 1048 ЦК України після звернення до суду з вимогою про дострокове повернення кредиту та ухвалення рішення суду.

Поза увагою судів попередніх інстанцій залишився той факт, що відповідач продовжував нараховувати відсотки саме за умовами кредитного договору, чим заперечував припинення дії договору від 06 серпня 2008 року, що і обумовило звернення позивача до суду з вимогою про визнання припиненими правовідносин за вказаним кредитним договором.

Оскільки правовідносини між сторонами є припиненими з 24 травня

2016 року і позивачу протиправно нарахована заборгованість за кредитним договором, тому відповідно до заяви позивача банк мав закрити картковий рахунок № НОМЕР_1 від 17 серпня 2012 року з видачею відповідних довідок, проте відмова відповідача свідчить про нечесну підприємницьку практику і порушує права позивача.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 06 серпня 2008 року ОСОБА_1 отримав у АТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 7000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова 15 серпня

2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 серпня 2008 року у розмірі 30 843,14 грн та судові витрати у розмірі 1 378,00 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 26 травня 2020 року заочне рішення Жовтневого районного суду Харківської області від 15 серпня

2016 року змінено, зменшено суму стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 06 серпня 2008 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» з 30 843,14 грн до 7747,48 грн, з яких 4343,95 грн - заборгованість за кредитом; 3403,55 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.Змінено розподіл судових витрат.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 липня 2020 року допущено поворот виконання заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова, ухваленого 15 серпня 2016 року по справі № 639/4207/16-ц за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом повернення стягнутих грошових коштів. Стягнено з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 24 127,43 грн, яка була стягнена на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова, ухваленого 15 серпня 2016 року в справі № 6394207/16-ц.

Зазначена ухвала була залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року.

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобоварському районах міста Харків Головного управління юстиції у Харківській області Чорного А. В. від 26 лютого 2020 року закінчено виконавче провадження за виконавчим провадженням № 54138267 з виконання виконавчого листа № 639/4207/16-ц, виданого Жовтневим районним судом м. Харкова 10 березня 2017 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 32 221,14 грн. Заборгованість, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягнено у повному обсязі.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Спір виник з приводу належного виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором і наявності підстав для визнання цього договору таким, що припинив дію, а зобов`язання за кредитним договором - припиненими.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами попередніх інстанцій установлено, що у травні 2016 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова 15 серпня

2016 року у справі № 639/4207/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н

від 06 серпня 2008 року у розмірі 30 843,14 грн та судові витрати у розмірі 1 378,00 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 26 травня 2020 року у справі № 639/4207/16-ц заочне рішення Жовтневого районного суду Харківської області від 15 серпня 2016 року змінено, зменшено суму стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 06 серпня 2008 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» з 30 843,14 грн до 7747,48 грн, з яких 4343,95 грн - заборгованість за кредитом; 3403,55 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом. Змінено розподіл судових витрат.

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобоварському районах міста Харків від 26 лютого 2020 року закінчено виконавче провадження у зв`язку із повним виконанням виконавчого листа та стягненням заборгованості у повному обсязі.

20 серпня та 10 вересня 2020 року ОСОБА_1 звертався до АТ КБ «ПриватБанк» із заявами про закриття карткового рахунку, відкритого на його ім`я 06 серпня 2008 року, у зв`язку з припиненням відносин за договором на обслуговування вказаного карткового рахунку відповідно до постанови Харківського апеляційного суду від 26 травня 2020 року у справі

№ 639/4207/16-ц та видати довідку про відсутність заборгованості перед банком з боку ОСОБА_1 та закриття даного карткового рахунку.

Матеріали справи містять довідку АТ КБ «ПриватБанк» від 10 вересня

2020 року, згідно якої заборгованість ОСОБА_1 за угодою №SAMDN0183 від 06 серпня 2008 року (рахунки НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ) становить 351 080,08 грн.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Отже, у випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок викладений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження

№ 14-10цс18, на яку посилається заявник в касаційній скарзі.

Судами попередніх інстанцій установлено, що банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, отже з цього моменту закінчився строк кредитування й банк втратив право нараховувати передбачені договором проценти та неустойку. Рішенням суду стягнено з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, яке виконано останнім в повному обсязі.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), на яку також посилається заявник в касаційній скарзі.

Схожі висновки викладені й у постановах Верховного Суду від 06 серпня

2020 року у справі № 337/1000/19 (провадження № 61-21094св19),

від 25 листопада 2020 року у справі № 340/121/19 (провадження

№ 61-5078св20) та від 22 квітня 2021 року у справі № 175/1053/15 (провадження № 61-18160св20).

Разом з тим, згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У частині першій статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі

№ 3-123гс14 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК України, стаття 202 Господарського кодексу України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку».

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2020 року у справі № 752/26170/18 (провадження № 61-21979св19).

Разом з тим, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня

2019 рокуу справі № 320/8618/15-ц, провадження № 61-4393сво18, що спростовує доводи заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Таким чином, з огляду на вищенаведені норми права та встановлені у справі фактичні обставини колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 повністю виконав судове рішення про дострокове стягнення з нього всієї суми заборгованості за кредитним договором, у зв`язку із чим основне зобов`язання припинилось на підставі статті 599 ЦК України, тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання припиненим правовідношення за кредитним договором № б/н від 06 серпня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк».

Проте не може бути задоволена вимога позивача про визнання припиненими правовідносин між ним та банком за вказаним кредитним договором саме з 24 травня 2016 року (дати пред'явлення позову банка до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості), оскільки правовідносини не можуть бути визнані припиненими з дня закінчення строку дії договору, так як вони діють до моменту повного виконання зобов`язання.

Висновки судів попередніх інстанцій про наявність у банка права на отримання від позивача сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, за весь час невиконання ним судового рішення не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову в частині визнання припиненими правовідносин за кредитним договором, оскільки права банка на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в даному випадку не порушуються.

Крім того, звертаючись до суду з вимогами про зобовязання АТ КБ «ПриватБанк» видати довідку про закриття карткового рахунку

№ НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ), який відкритий за кредитним договором від 06 серпня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 , позивач фактично просив зобов`язати банк закрити картковий рахунок, посилаючись на те, що банк продовжує протиправно нараховувати заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до статті 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Пунктом 20.5 Інструкції № 492 передбачено, що закриття поточного рахунку за бажанням клієнта здійснюється на підставі його заяви про закриття поточного рахунку, складеної в довільній формі із зазначенням таких обов`язкових реквізитів: найменування банку; найменування (прізвища, ім`я, по батькові), коду за ЄДРПОУ (реєстраційного номера облікової картки) власника рахунку; номера рахунку, який закривається; дати складання заяви.

Заява про закриття поточного рахунку фізичної особи, у тому числі фізичної особи - підприємця, підписується власником рахунку або уповноваженою ним особою. Заява про закриття поточного рахунку фізичної особи-підприємця засвідчується відбитком печатки (за наявності).

Отже, відкритий клієнтом картковий рахунок повинен бути закритий за заявою клієнта в будь-який час в порядку, передбаченому вказаними нормами.

Право клієнта на розірвання договору банківського рахунку в односторонньому порядку безумовне.

Згідно частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Враховуючи, що зобов`язання ОСОБА_1 припинене його повним виконанням на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду

м. Харкова від 15 серпня 2016 року у справі № 639/4207/16-ц, яке змінено постановою Харківського апеляційного суду від 26 травня 2020 року, і ОСОБА_1 звертався до банку із заявою про закриття банківського рахунку № НОМЕР_1 , яка була залишена без належного реагування, тому наявні всі підстави для задоволення його позову в частині зобовязання банка видати довідку про закриття карткового рахунку

№ НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ), який відкритий за кредитним договором від 06 серпня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 на підставі положень статті 1075 ЦК України.

Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 липня

2020 року у справі № 519/875/14-ц, провадження № 61-47197св18, від 28 січня 2021 року у справі № 583/5529/18, провадження № 61-22697св19.

Таким чином, доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Калиниченка О. В. є обґрунтованими, а рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, у зв`язку із чим підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Калиниченка Олександра Володимировича задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» про захист прав споживачів задовольнити частково.

Визнати припиненим правовідношення за кредитним договором № б/н

від 06 серпня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк».

Зобов`язати акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» видати довідку про закриття карткового рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ), який відкритий за кредитним договором

№ б/н від 06 серпня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 .

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта