Номер провадження: 22-ц/813/6004/21
Номер справи місцевого суду: 522/8676/20
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 Споришева М.О.,

адвоката відповідача ОСОБА_2 Борогана В.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гудима Ігоря Борисовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

29 травня 2020 року адвокат Гудима Ігор Борисович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просить суд поділити спільне сумісне майно подружжя:

виділити у приватну власність ОСОБА_1 , зі складу спільного сумісного майна: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м. (житлова площа: 12 кв. м.); квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 99,9 кв.м. (житловою площею: 36,7 кв.м.), опис: квартира складається із двох житлових кімнат, згідно технічного паспорту;

припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 на: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м. (житлова площа: 12 кв.м.); квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 99,9 кв.м. (житловою площею: 36,7 кв.м.), опис: квартира складається із двох житлових кімнат, згідно технічного паспорту;

у приватну власність ОСОБА_3 зі складу спільного сумісного майна, виділити: квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 74,9 кв.м. (житлова площа 40,5 кв.м.); нежитлове приміщення №7к, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 3,3 кв.м; машиномісце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 14,4 кв.м., легковий автомобіль HYUNDAI І10, рік випуску 2016, об`єм двигуна 1248 см. куб., державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на: квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 74,9 кв.м. (житлова площа 40,5 кв.м.); нежитлове приміщення №7к, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 3,3 кв.м; машиномісце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 14,4 кв.м; легковий автомобіль HYUNDAI І10, рік випуску 2016, об`єм двигуна 1248 см. куб., державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . Судові витрати покласти на відповідача.

Адвокат Гудима Ігор Борисовича в інтересах ОСОБА_1 мотивує вимоги позову тим, що 15.07.2009 року Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , про що складено актовий запис №455, ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась донька ОСОБА_5 .

Під час перебування у шлюбі було набуто у спільну сумісну власність:

- квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м. (житлова площа: 12 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 16849907. Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 07.10.2016р., державний реєстратор Шушулков Максим Дмитрович, Державне підприємство «Центр обслуговування громадян». Підстава виникнення права власності договір поруки (інвестиційний договір), серія та номер: 12, виданий 14.08.2013, видавник: Приватне підприємство «КАРЕТПРОЕКТ»;

- квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 74.9 кв.м. (житлова площа: 40.5 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 8384293. Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 13.01.2015р., державний реєстратор Антінескул Юлія Василівна, Одеське міське управління юстиції. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_3 , виданий 15.01.2015, видавник: Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області Антінескул Ю.В.;

- нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 3,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 8383863. Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 13.01.2015р., державний реєстратор Антінескул Юлія Василівна, Одеське міське управління юстиції. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_4 , виданий 15.01.2015, видавник: Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області Антінескул Ю.В.;

- квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 99.9 кв.м. (житлова площа: 36.7 кв.м.), опис: квартира складається з двох житлових кімнат, згідно технічного паспорту, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 14248435. Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 20.04.2016р., державний реєстратор приватний нотаріус Іллічова Наталія Артемівна, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська обл. Підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу, серія та номер: 1983, виданий 20.04.2016, видавник: Іллічова Н.А., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу;

- машиномісце №39, що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 14.4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 8387149. Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 13.01.2015р., державний реєстратор Антінескул Юлія Василівна, Одеське міське управління юстиції, Одеська обл. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_5 , виданий 15.01.2015, видавник: Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області Антінескул Ю.В.;

- легковий автомобіль HYUNDAI І10, рік випуску: 2016, об`єм двигуна: 1248 см. куб., державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , дата державної реєстрації за ОСОБА_2 29.10.2016 року;

12 серпня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення адвоката Борогана Валентина Володимировича в інтересах відповідачки ОСОБА_3 , в яких він зазначив, що майно є спільною сумісною власністю подружжя.

В судовому засіданні адвокат Гудима Ігор Борисович в інтересах позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Наполягав на здійсненні поділу спільного майна подружжя в порядку, який зазначений у позовній заяві. Вважає, що оскільки вартість майна, яке підлягає виділу позивачу більше, тому останній зможе компенсувати різницю вартості.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник, адвокат Бороган Валентин Володимирович, заперечували проти поділу майна в порядку, який запропонований позивачем, оскільки вартість майна, яке позивач просить виділити йому в особисту власність перевищує вартість майна яке підлягає передачі їй. Крім того, зазначили що їй не потрібен автомобіль, оскільки на його утримання необхідно витрачати додатковий час та кошти. Також відповідачці не потрібно паркомісце та кладовка, які разом із автомобілем є неподільним майном. Відповідачка заперечувала проти такого поділу майна.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Гудима Ігор Борисович в інтересах позивача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Гудима Ігоря Борисовича в інтересах позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Згідно із частиною першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 15.07.2009 року Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , про що складено актовий запис №455, ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась донька ОСОБА_5 .

За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було набуто у спільну сумісну власність наступне майно:

- квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м. (житлова площа: 12 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 16849907. Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 07.10.2016р., державний реєстратор Шушулков Максим Дмитрович, Державне підприємство «Центр обслуговування громадян». Підстава виникнення права власності договір поруки (інвестиційний договір), серія та номер: 12, виданий 14.08.2013, видавник: Приватне підприємство "КАРЕТПРОЕКТ".

Відповідно до звіту №270720-1ЖК Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОКОНСАЛТ БТІ» ринкова вартість квартири складає 1170337,72 гривень без врахування ПДВ на дату оцінки 24 липня 2020 року.

- квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 74.9 кв.м. (житлова площа: 40.5 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 8384293. Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 13.01.2015р., державний реєстратор Антінескул Юлія Василівна, Одеське міське управління юстиції. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_3 , виданий 15.01.2015, видавник: Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області Антінескул Ю.В..

Відповідно до звіту №270720-1ЖК Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОКОНСАЛТ БТІ» ринкова вартість квартири складає 1871593,04 грн. без врахування ПДВ на дату оцінки 24 липня 2020 року.

- нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 3,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 8383863. Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 13.01.2015р., державний реєстратор Антінескул Юлія Василівна, Одеське міське управління юстиції. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_4 , виданий 15.01.2015, видавник: Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області Антінескул Ю.В..

Відповідно до звіту №270720-3ЖК Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОКОНСАЛТ БТІ» ринкова вартість нежитлового приміщення складає 43593,93 грн. без врахування ПДВ на дату оцінки 28 липня 2020 року.

- квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 99.9 кв.м. (житлова площа: 36.7 кв.м.), опис: квартира складається з двох житлових кімнат, згідно технічного паспорту, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 14248435. Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 20.04.2016р., державний реєстратор приватний нотаріус Іллічова Наталія Артемівна, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська обл. Підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу, серія та номер: 1983, виданий 20.04.2016, видавник: Іллічова Н.А., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу;

Відповідно до звіту №270720-3ЖК Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОКОНСАЛТ БТІ» ринкова вартість квартири складає 2810206,48 грн. без врахування ПДВ на дату оцінки 28 липня 2020 року.

- машиномісце АДРЕСА_9 , загальною площею 14.4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 8387149. Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 13.01.2015р., державний реєстратор Антінескул Юлія Василівна, Одеське міське управління юстиції, Одеська обл. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_5 , виданий 15.01.2015, видавник: Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області Антінескул Ю.В..

Відповідно до звіту №270720-4 НК Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОКОНСАЛТ БТІ» ринкова вартість машиномісця складає 297003,14 грн. без врахування ПДВ на дату оцінки 28 липня 2020 року.

- легковий автомобіль HYUNDAI І10, рік випуску: 2016, об`єм двигуна: 1248 см.куб., державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , дата державної реєстрації за ОСОБА_2 29.10.2016 року.

Відповідно до звіту №270720-5 ТЗ Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОКОНСАЛТ БТІ» ринкова вартість автомобіля складає 289191,50 грн. без врахування ПДВ на дату оцінки 28 липня 2020 року.

Припинення режиму спільного майна подружжя відбувається на основі закону або договору незалежно від розірвання шлюбу. За конструкцією спору, позивач просить виділити йому окремо виділені об`єкти нерухомого майна, а саме: квартира АДРЕСА_1 (1170337,72 гривень) та квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 (2810206,48 грн), а відповідачці виділити: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 (1871593,04 грн.); нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , приміщення 7к (43593,93 грн.); машиномісце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 (297003,14 грн.) легковий автомобіль HYUNDAI І10, рік випуску: 2016, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (289191,50 грн.). Припинити право спільної сумісної власності подружжя. Вимоги про визнання права власності на окремі об`єкти нерухомого майна в результаті їх поділу учасниками справи не заявлені. Отже, загальна вартість нерухомого майна, яке позивач просить йому виділити складає 3 980 554,2 гривень перевищує на 1 479 162,59 гривень вартості майна, яке позивач просить виділити відповідачці (2 501 381,61 гривень). Припинення режиму спільної власності призводить до перерозподілу спільного майна, майнових прав та обов`язків подружжя у різні способи залежно від матеріальних норм законодавства.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що присудження майна у спосіб та порядок, який заявлений позивачем порушує принцип рівності у праві спільної сумісної власності подружжя. Вимоги про стягнення компенсації за відхилення від рівності часток у спільному майні подружжя із покладенням обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми слідує із ст. 71 ч. 4, 5 СК України позивачем не були заявлені. В ході судового розгляду справи представник позивача вважав можливим присудити майно в натурі, вартість якого більше одному з подружжя та стягнути з нього компенсацію, а відповідачка згоду на отримання компенсації не надала, а також вважала, що такий порядок поділу майна призведе до зменшення її частки. Тому, присудження майна в натурі одному з подружжя без покладення на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його часку грішми та за відсутністю згоди іншого з подружжя порушує такі принципи, як справедливість та рівність при регулюванні майнових відносин між подружжям.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 , доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що спірне майно набуто сторонами у справі під час шлюбу, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростована відповідачкою ОСОБА_3 . Сторони не домовились про порядок поділу майна добровільно, тому його права та законні інтереси порушені відповідачкою і спір має бути вирішений судом. Й, навпаки, відповідачем ОСОБА_2 не спростовані підстави заявленого позову.

Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №521/121224/13 (провадження №61-11935св19) зробив наступний правової висновок: «У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких базується прийняти ним судове рішення, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо».

Отже, у даному випадку суд першої інстанції ухилився від вирішення цього спору по суті, тому рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Відповідно до частини 2 статті 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, провадження №61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, провадження №61-8518св18, від 29 січня 2020 року у справі №463/5183/17-ц провадження №61-19271св19, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18.

У постанові від 11 грудня 2019 року у справі №504/4433/15 (провадження №61-27456св18) Верховний Суд дійшов наступного висновку: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17».

«Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом» (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №509/5351/15 (провадження №61-2716св18)).

У своєму позові, позивач ОСОБА_1 просив суд виділити йому зі складу спільного сумісного майна подружжя у власність 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 та 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_2 , відповідачці виділити у власність 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_10 , нежитлове приміщення 7к за цією ж адресою, машиномісце № НОМЕР_1 , за адресою АДРЕСА_5 , та автомобіль HYUNDAI І10, 2016 року випуску, стверджуючи, що

усе майно набуте подружжями під час шлюбу зареєстровано на відповідачку ОСОБА_3 , після припинення сімейних відносин, до квітня 2020 року він проживав у квартирі АДРЕСА_1 , доти поки відповідачка, скориставшись знаходженням його за кордоном у рейсі, змінила замки у вказаній квартирі, що позбавило його права проживати та користуватись вказаним майном. Трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , яку він просив виділити йому у приватну власність, не придатна до проживання, в ній відсутній ремонт, побутова техніка, меблі, тощо.

Отже, ухвалення рішення про відмову у задоволені позовних вимог у повному

обсязі взагалі позбавляє права позивача ОСОБА_1 на вирішення спору по суті та порушує його права та інтереси як власника майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, але фактично знаходиться у користуванні відповідачки.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що колегія суддів дійшла висновку про те, що варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, запропонований позивачем, враховує майнові інтереси кожного з подружжя та зумовлений тим, що ті об`єкти рухомого та нерухомого майна, які просить позивач виділити у власність ОСОБА_2 знаходяться у її фактичному користуванні, адже відповідачка проживає з дитиною у 2-кімнатній квартирі АДРЕСА_10 , використовує нежитлове приміщення за цією ж адресою та машиномісце, що знаходиться поряд, а також користується автомобілем HYUNDAI І10, 2016 року випуску. Отже, в судовому засіданні доведено належним чином те, що відповідачка ОСОБА_2 порушує права позивача як співвласника спірного майна, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України право позивача підлягає захисту судом шляхом проведення розподілу спільного майна подружжя та

виділу у власність позивачу ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м. (житлова площа:12 кв.м.); квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 99,9 кв.м. (житловою площею: 36,7 кв.м.), опис: квартира складається з двох житлових кімнат, згідно технічного паспорту;

виділу у власність відповідачці ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 загальною площею 74,9 кв.м. (житлова площа 40,5 кв.м.); нежитлове приміщення №7к, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 3,3 кв.м; машиномісце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 14,4 кв.м. та легкового автомобіля HYUNDAI І10, рік випуску 2016, об`єм двигуна 1248 см.куб., державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, позовні вимоги в частині припинення права спільної сумісної власності подружжя заявлені зайво й задоволенню не підлягають.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 69, 70, 71 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про часткове задоволенні позовних вимог.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги позивач ОСОБА_6 сплатив та документально підтвердив сплату судового збору в сумі 15760 грн., тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги судовий збір підлягає присудженню з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Гудима Ігоря Борисовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2020 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Провести поділ спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступним чином:

виділили у приватну власність ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_11 ,

- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м. (житлова площа: 12 кв.м.);

- квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 99,9 кв.м. (житловою площею: 36,7 кв.м.), опис: квартира складається з двох житлових кімнат, згідно технічного паспорту;

виділити у приватну власність ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_12 ,

- квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 74,9 кв.м. (житлова площа 40,5 кв.м.);

- нежитлове приміщення №7к, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 3,3 кв.м;

- машиномісце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 14,4 кв.м.;

- легковий автомобіль HYUNDAI 110, рік випуску 2016, об`єм двигуна 1248 см.куб., державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В решті заявлених позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_12 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_11 , судові витрати по сплаті судового збору в сумі 15 760,00 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 28 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік