Справа № 396/1667/20
Провадження № 2/396/109/21
РІШЕННЯ

Іменем України

04.03.2021 року м. Новоукраїнка

року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Русіна Алла Анатоліївна,

за участю секретаря судового засідання Очеретньої М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новоукраїнка Кіровоградської області цивільну справу №396/1667/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання таким, що втратили право на користування житловим будинком, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона являється власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купілі-продажу від 01.09.2020 року, який придбала у ОСОБА_3 . В будинку зареєстрована донька колишньої власниці, яка не проживає там більше 5 років. На даний час відповідач спричиняє позивачу та її родині певні перешкоди в користуванні будинком, так як для вирішення будь-яких питань необхідна згода відповідачки. Попередній власник будинку ОСОБА_3 зверталась до відділу міграційної служби з питанням зніття з реєстрації відповідача, однак їй було відмовлено. Оскільки відповідач відсутня на території нашої держави, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Ухвалою судді від 08.12.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено до підготовчого розгляду справи.

25.01.2021 року від позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність. Позовні вимоги підтримує повністю.

26.01.2021 року від третьої особи ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи у відсутність. Позовні вимоги підтримує повністю і просить задовольнити.

Ухвалою суду від 26.01.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті.

Учасники справи в судове засідання не з`явились.

Від позивача та третьої особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги підтримують.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про день та час розгляду справи, шляхом публікації оголошення про виклик на сайті «Судова влада» та направленням судової повістки. До суду повернулося судове повідомлення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Вважається належним чином повідомленою про розгляд справи.

Станом на 04.03.2021 року відзив до суду не подала. З клопотання про відкладення розгляду справи не зверталася.

Відповідно положень ч. 2 ст. 191 та ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі продажу від 01.09.2020 року, укладеного між нею та ОСОБА_3 (а.с. 7-9).

З копії домової книги вбачається, що окрім позивачки в будинку зареєстрована ОСОБА_2 , 1992 року народження. Реєстрацію здійснено 02.08.2014 року (а.с. 23-24).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 доводиться донькою попереднього власника будинку ОСОБА_3 .

Відповідно до акту обстеження житлового будинку ОСОБА_1 (№602/02-33 від 09.10.2020 року), складеного депутатом Новоукраїнської міської ради Сербул М.О., в результаті обстження будинку по АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_1 проживає одна, ОСОБА_2 прописана, але вже 5 років не проживає за вказаною адресою (а.с.11).

Інші докази на підвтердження позовних вимог в матеріалах справи відсутні.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" використовує також практику Європейського суду як джерело права.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий на підтвердження вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Ст. 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивачки.Однак, під час купівлі будинку позивач достеменно знала про реєстрацію в будинку доньки попередньої власниці, що відображено в абз.2 п. 4.2 договору купівлі-продажу (а.с.8), але жодних зобов`язань щодо зняття з реєстрації вказаної особи договором не передбачено.

Крім того, позивачем не надано доказів причин відсутності відповідача за спірною адресою, як і не надано доказів неможливості зняття з реєстрації відповідача, попередньою власницею будинку ОСОБА_3 .

Нормами закону перебдачено відсутність особи, яка не є членом сім`ї, за місцем проживання протягом шести місяців, а як встановлено судом позивач купила будинок лише 01.09.2020 року, а з вказаним позовом звернулась до суду вже 17.11.2021 року, тобто за два місяці.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови № 2 від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснив, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

З матеріалів цивільної справи, будь-яких даних стосовно вибуття відповідача ОСОБА_2 в інше жиле приміщення (із зазначенням адреси) на постійне проживання, позивач не зазначає. Будь-яких переконливих доказів, в тому числі, пояснень сторонніх осіб або обґрунтованих даних на підтвердження зазначеного факту, позивачем не надано (пояснення сусідів, офіційних документів).

Вирішуючи питання стосовно доводів позивача про захист її права власності, яке є непорушним, відповідно до ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, суд виходить з наступного.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У Рішенні Європейського суду з прав людини Кривіцька та Кривіцький проти України (№ 8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Позивачем не вказано в позові та не надано доказів про те, які саме перешкоди в користуванні її майном чинить відповідач, не надано доказів, що відповідач має інше домоволодіння, відсутні докази щодо пред`являння претензій до відповідача про зняття з реєстрації останньої та відсутні докази ухилення відповідача від зняття з реєстрації вищевказаного домоволодіння, в той час як відповідач зареєстрована за спірною адресою з 2014 року, а позивач стала власником лише 01.09.2020 року. У справі взагалі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки відповідача відносно позивача та створення перешкод для користування її майном.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є недоведеними та не підтвердженими належними доказами у справі, а тому підстави для застосування ст. 391 ЦК України відсутні, і оскільки позивачем не доведено, що право користування житлом відповідача, порушує її право на користування, володіння та розпорядження своєю власністю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Питання, щодо розподілу судових витрат, вирішується на підставі ст. 141 ЦПК України. У зв`язку з тим, що позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, тому судовий збір покладається на позивача та не підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 319, 386, 391, 396 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 268 ЦПК України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд, -

У Х ВА Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком, - відмовити за необгрунтованістю.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Кропивницького апеляційного суду Кіровоградської області через Новоукраїнський районний суд протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Учасники справи, яким рішення не було вручено в день підписання, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: А. А. Русіна