22-ц/804/864/21

Номер провадження 22-ц/804/864/21
Доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Лопатіної М. Ю.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар Сидельнікова А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника Держави України в особі Кабінету Міністрів України Богданова Романа Костянтиновича на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до відповідачів Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України в якому просили стягнути на їх користь у рівних частках матеріальну шкоду, завдану в результаті руйнування будинку, в сумі 12 438 557 грн., а також у відшкодування моральної шкоди 4 320 000 грн. кожному. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 26 серпня 2014 року внаслідок прямого влучення гарматних снарядів в належний їм на праві власності будинок АДРЕСА_1 , відбулася пожежа в якій будинок було знищено разом із усім майном, яке знаходилось в ньому. В результаті пожежі будинок став непридатним для житла та потребує капітального ремонту. Комісією Новосвітлівської селищної ради Краснодонського району Луганської області 15 вересня 2014 року складено акт обстеження завданої шкоди та було встановлено, що в результаті прямого влучення снаряду будинок, а також все майно згоріло. Стосовно факту руйнування будинку позивачі звернулись із заявою про кримінальне правопорушення до Служби безпеки України, за якою було розпочато кримінальне провадження № 0000741 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 258 КК України, яке на теперішній час перебуває у провадженні слідчого в ОВС слідчого відділу СБУ в Луганській області Потапенка Г. В. Крім цього, в результаті знищення майна та перебування в смертельній небезпеці під час обстрілів, істотних вимушених змін у способі життя та можливості усунення негативних наслідків, позивачам було завдано моральну шкоду. Вважали, що відповідальною за спричинення матеріальної шкоди та моральної шкоди є держава Україна і тому просили стягнути з відповідача спричинену шкоду в сумі 12 438 557 грн., завдану в результаті руйнування будинку та моральну шкоду в розмірі 4 320 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивачів грошову компенсацію у розмірі по 50 000 грн. кожному.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись із апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неналежну оцінку усіх доказів наданих ними, порушення діючих норм законодавства, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначили, що суд в супереч своїм висновкам відносно того, що позивачам дійсно було завдано шкоди неправомірними діями, яка підлягає стягненню з Держави України, стягнув на їх користь компенсацію в розмірі лише 50 000 грн., що суперечить доказам дійсної майнової шкоди, визначеної експертизою. Крім того суд, визнаючи факт спричинення майнової шкоди позивачам в супереч вимогам діючого законодавства не врахував принципи розумності та справедливості та не стягнув на їх користь моральну шкоду.

З рішенням суду першої інстанції також не погодився представник Держави України в особі Кабінету Міністрів України Богданов Р. К. та в своїй апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення усіх обставин по справі, просив його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування скарги зазначив, що суд не звернув уваги на те, що позивачами не було надано жодного доказу того, що з боку Держави визначена протиправність та бездіяльність у відсутності спеціальної норми та механізму відшкодування шкоди особам, що постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Крім того вважає, що судом зроблено невірний висновок щодо стягнення грошової компенсації з відповідача на користь позивачів, оскільки на даний час законом не визначені умови та порядок виплати компенсації за легітимні очікування на відшкодування завданої шкоди, а також не взято до уваги те, що виконання зобов`язань держави щодо прийняття законів для реалізації ефективного захисту порушених прав громадян, не відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

Відзив на апеляційні скарги не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які просили свою скаргу задовольнити, пояснення представника Кабінету Міністрів України Богданова Р. К., який підтримав свою скаргу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність механізму компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та порядку відновлення житла, пошкодженого в результаті проведення антитерористичної операції, недоведеність вжиття державою заходів з метою захисту власності у розумінні ЄСПЛ не позбавляє громадян які вважають, що стосовно їх права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, на відшкодування завданої шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий бужинок від 08 серпня 1996 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок від 08 серпня 1996 року (том 1, а.с. 15).

Право власності на цей будинок набуто позивачкою під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується рішенням Баришівського районного суду Київської області від 22 липня 2015 року (том 1 а.с. 22).

26 серпня 2014 року під час проведення антитерористичної операції в с.м.т. Новосвітлівка Краснодонського району Луганської області в належному позивачам будинку АДРЕСА_1 , відбулась пожежа в результаті прямого влучання гарматного снаряду в якій будинок було знищено, а також знищено все їх майно, що знаходилось в ньому, про що був складений акт обстеження комісії Новосвітлівської селищної ради Краснодонського району Луганської області від 15 вересня 2014 року (том 1, а.с.20).

Згідно Висновку Товариства з обмеженою відповідальністю «Судово-експертний Альянс» експертного будівельно-технічного дослідження №15/09-2015 від 15.09.2015 року вартість матеріального збитку, завданого позивачам становить 1 035 335 грн., вартість відновлюваного ремонту домоволодіння позивачів за вказаною адресою становить 1 238 240 грн. (том 1, а.с. 45-56).

Крім цього позивачі вказують на знищення їх майна, яке знаходилось в їх будинку на загальну суму 10 990 317 грн., перелік та вартість якого наведений у відповідному переліку майна (том 1, а.с. 33-38).

Стосовно факту руйнування будинку позивачі звернулись із заявою про кримінальне правопорушення до Служби безпеки України, за якою було розпочато кримінальне провадження № 0000741 за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 258 КК України, яке на теперішній час перебуває у провадженні слідчого в ОВС слідчого відділу СБУ в Луганській області Потапенка Г. В. (том 1, а.с. 59-60).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.

Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».

З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Позивачі, звертаючись до суду мотивували позов тим, що ними не отримано від держави відшкодування за пошкодження (знищення) її майна, на яке вони, на їх думку, мають право, зокрема, згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також позивачі зазначили, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.

Оцінюючи спірні правовідносини, апеляційний суд вважає, що посилання позивачів як на правову підставу позову на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, є безпідставними.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції передбачають, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави з гарантування прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Негативні зобов`язання це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання навпаки: держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може полягати у прийнятті законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпеченні реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язане з майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49, 50).

Тобто особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

З огляду на зміст наведених положень закону реалізація права на отримання відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закону, який би регулював порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам житлової нерухомості громадян, у законодавстві України не було як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом першої інстанції.

При цьому на час виникнення спірних правовідносин у законодавстві України не тільки не було визначеної процедури виплати зазначеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), а й чітких умов, необхідних для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08).

Відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, механізм застосування якого не був визначений на час виникнення спірних правовідносин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2020 року № 767 був затверджений Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, проте цей підзаконний нормативно-правовий акт не міг бути застосований до спірних правовідносин, оскільки він прийнятий вже після пред`явлення цього позову до суду.

Передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжувало легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок.

З аналогічних підстав не породжувало у позивачів такого очікування і положення статті 85 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.

Стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання.

Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, оскільки передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу).

Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року по справі № 243/11763/17.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивачів про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними та обґрунтовано вважав, що позивачі мають право саме на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення.

В будь-якому випадку, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.

Враховуючи відсутність в Україні спеціального закону щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих непідконтрольних Україні територіях Донецької та Луганської областей, тому порушення права позивачів, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.

Визначаючи розмір такої компенсації, суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи, за принципом розумності та справедливості використав свої дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ, дійшов висновку, що стягненню підлягає грошова сума у розмірі по 50 000 грн. кожному з позивачів.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо компенсації завданої шкоди позивачам, оскільки визначено кілька факторів, що породжують таке право: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та невідновлення житлового будинку; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений внаслідок терористичного акту житловий будинок; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту житлового будинку.

Подібні висновки Верховний Суд зробив у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 423/2245/16-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 423/450/16-ц та інших.

Апеляційні скарги не містять доводів, які б спростовували висновок суду першої інстанції.

Приведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника Держави України в особі Кабінету Міністрів України Богданова Романа Костянтиновича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2021 року.

Судді В. М. Барков

М. Ю. Лопатіна

Є. Є. Мальцева