Справа № 417/9333/19
Провадження № 22-ц/810/719/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів - Карташова О.Ю., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Вовчанської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Марківського районного суду Луганської області від 02 вересня 2020 року постановлену судом у складі судді Шкирі В. М.

у справі про стягнення матеріальної та моральної шкоди

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 , ОСОБА_1

відповідач - Головне управління Національної поліції в Луганській області

третя особа - Управління державної Казначейської служби України у Марківському районі Луганської області,

встановив:

У жовтні 2019 року позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулись до суду з вказаним позовом, в якому просили стягнути на їх користь матеріальну шкоду у сумі 127 050 гривень та моральну шкоду у сумі 6 000 000 гривень.

Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 02 вересня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Луганській області, третя особа Управління державної казначейської служби України в Марківському районі Луганської області про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність ухваленого судом рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач та третя особа правом відзиву не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з недоведеності позивачами факту завдання їм моральної шкоди внаслідок дій органу досудового розслідування, зокрема щодо не дотримання розумних строків досудового розслідування кримінального провадження №0000263.

В частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди на користь позивачів у розмірі 127 050 гривень суд дійшов висновку, що ці вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, і це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині, оскільки позивачі посилаються на те, що внаслідок шахрайських дій саме ОСОБА_3 , якому в 2016 році вони реалізували насіння соняшнику в кількості 21 340 кг на суму 160050 гривень, з яких ОСОБА_3 було сплачено лише 33 000 гривень,чим заподіяно матеріальної шкоди у вказаному розмірі, проте клопотань про заміну первісного відповідача належним або про залучення до участі у справі іншої особи, зокрема ОСОБА_3 як співвідповідача позивачі не заявляли.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, які відповідають фактично встановленим у справі обставинам та ухвалені з додержанням вимог матеріального закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин та у відповідності норм процесуального права, з огляду на таке.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Предметом позову є матеріально - правова вимога позивача до відповідача щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що на підтвердження обставин якими позивачі обґрунтовують свої вимоги, надано лише витяг з ЄРДР згідно якого, 20.09.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за заявою потерпілого ОСОБА_1 з правовою кваліфікацією ч.1 ст.190 КК України про те, що 13.05.2016 громадянин ОСОБА_3 , мешканець АДРЕСА_1 шахрайським шляхом заволодів насінням соняшника в кількості 21340 кг чим завдав матеріальної шкоди потерпілому (кримінальне провадження № 0000269).

Позивачі як на підстави позову посилаються на те, що оскільки з 2016 року розслідується вказане кримінальне провадження № 0000269 в якому ОСОБА_1 є потерпілим, а тому позивачі вважають, що мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування, що виразилась у тривалому досудовому розслідуванні та невжитті заходів щодо розкриття злочину.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені нормами ст.1167 ЦК України. Так, згідно частини першої даної статті, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу), про що зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 22 червня 2017 року у справі №6-501цс17.

Відповідно до положень ст.1174ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

За ст.ст. 1167,1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Позивачами не доведено суду зазначених вище обставин на які вони посилаються в якості підстав їх звернення до суду з даним позовом щодо наявності законних підстав для відшкодування на їх користь моральної шкоди, в розумінні наведених вище норм.

Отже, висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з вказаних підстав, є вірним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто відповідно до презумпції завдавача шкоди не позивач доводить вину відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, позивачі посилаються на те, що ними у 2016 році було реалізовано насіння соняшнику громадянину ОСОБА_3 в кількості 21340 кг на суму 160050 гривень, проте останній сплатив лише 33 000 гривень, що вважають є шахрайськими діями, якими їм спричинено матеріальну шкоду в сумі 127 050 гривень.

За заявою позивача ОСОБА_1 від 19.09.2016 було відкрито кримінальне провадження № 0000269 за ч.1 ст.190 КК України.

У суді першої інстанції позивачі вказували на те, що до ОСОБА_3 ними не заявляються позовні вимоги в зв`язку з тим, що в нього не має грошових коштів на відшкодування завданої їм матеріальної шкоди у вказаному вище розмірі, яка на їх думку підлягає відшкодуванню саме органом досудового слідства, оскільки останній сприяє у переховуванні ОСОБА_3 у РФ, про що також зазначено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Позивачі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем в частині вказаних позовних вимог, чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляли.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Беручі до уваги посилання позивачів щодо не сплати їм коштів у розмірі 127 050 гривень саме ОСОБА_3 , дії якого згідно витягу з ЄРДР кваліфікуються за ч.1 ст. 190 КК України, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди з підстав пред"явлення цих вимог до неналежного відповідача є вірним.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного і обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наведених вище підстав.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Доказів які б спростували висновки суду скаржниками не надано.

Доводи апеляційної скарги за своєю суттю є обґрунтуванням позовних вимог, зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку.

Отже, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Марківського районного суду Луганської області від 02 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови - 15 лютого 2021 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький