судді Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Усика Г. І.
справа № 544/425/19
за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Логістик-Транс Сервіс», про звернення стягнення на предмет застави,
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2019 року позовні вимоги АТ «Ідея Банк» задоволено.

Звернено стягнення на предмет застави, на підставі договору застави

від 21 вересня 2012 року № 910.17763, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та

ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я., зареєстрованого в реєстрі за № 9606, - транспортний засіб марки ЗАЗ, модель TF698K, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 (на даний час НОМЕР_3 ), зареєстрований Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області 31 серпня 2012 року, який належить ОСОБА_1 на праві власності, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором

від 03 вересня 2012 року № 910.17763, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та

ОСОБА_2 у розмірі 37 283, 69 грн, яка складається з: 35 590,91 грн - прострочений борг; 209,45 грн - прострочені проценти; 1 483,33 грн - інші штрафні санкції, шляхом його вилучення у ОСОБА_1 та передачі АТ «Ідея Банк», на період до реалізації.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» судовий збір у розмірі

1 921,00 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» задоволено, рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2019 року змінено.

Викладено абзац другий резолютивної частини рішення суду першої інстанції у новій редакції.

Звернено стягнення на предмет застави, на підставі договору застави

від 21 вересня 2012 року № 910.17763, транспортний засіб марки ЗАЗ, модель TF698K, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 (на даний час НОМЕР_3 ), зареєстрований Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області 31 серпня 2012 року, що належить ОСОБА_1 на праві власності, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 03 вересня

2012 року № 910.17763, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» з ОСОБА_2 , у розмірі 37 283,69 грн, яка складається з: 35 590,91 грн - прострочений борг; 209,45 грн - прострочені проценти; 1 483,33 грн - інші штрафні санкції.

Вилучено у ОСОБА_1 зазначений транспортний засіб та передано АТ «Ідея Банк» на період до його реалізації.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк»судовий збір у розмірі

2 881,50 грн.

Постановою Верховного Суду від03 березня 2021року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2019 та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року скасовано в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 , ухвалено в цій частині нове судове рішення. Витрати, понесені АТ «Ідея Банк» по сплаті судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі 4 802,50 грн, компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Пирятинського районного суду Полтавської області

від 19 листопада 2019 та постанову Полтавського апеляційного суду

від 24 лютого 2020 року залишено без змін.

Короткий зміст заяви про роз`яснення судового рішення

У червні 2021 року до Верховного Суду надійшла заява АТ «Ідея Банк» про роз`яснення постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року, у якій позивач просив роз`яснити постанову суду щодо порядку та способу компенсації витрат, понесених АТ «Ідея Банк» по сплаті судового збору в судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі 4 802,50 грн.

Заяву обґрунтовувало тим, що 14 червня 2021 року позивач отримав від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві відповідь на заяву про повернення судового збору у розмірі 4 802,50 грн на підставі постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року, з посиланням на те, що постанова суду касаційної інстанції не підлягає виконанню, оскільки законодавством не встановлено порядку компенсації судових витрат в частині повноважень органів Казначейства щодо взаємодії з судами з метою вирішення даного питання, тоді як судове рішення не передбачає його виконання в частині компенсації судових витрат в інший спосіб - шляхом здійснення їх стягнення або повернення коштів.

Посилаючись на отриману від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві відповідь щодо не визначеного законодавством порядку компенсації судових витрат за рахунок держави, просив роз`яснити порядок виконання судового рішення щодо компенсації витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Стислий зміст ухвали Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року заяву АТ «Ідея Банк» про роз`яснення постанови Верховного Суду від 03 березня 2022 року залишено без задоволення.

Вивчивши заяву АТ «Ідея Банк» про роз`яснення судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню.

Висновки Верховного Суду щодо компенсації судового збору за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України

Верховний Суд зазначив, що надміру сплачений судовий збір або помилково сплачений судовий збір не є тим судовим збором, який підлягає компенсації учаснику справи у разі звільнення від сплати судового збору протилежної сторони, яка мала б відшкодувати заявнику понесені ним судові витрати за результатами розгляду на певному етапі справи судом. Надміру сплачений судовий збір або помилково сплачений судовий збір свідчить про вчинення особою помилкових дій безпосередньо під час сплати судового збору, чи то у зв`язку з неправильним визначенням розміру судового збору, який підлягав сплаті, чи то під час визначення реквізитів, за якими мав бути сплачений судовий збір. Натомість компенсація судового збору у порядку частини шостої статті 141 ЦПК України є наслідком розподілу судових витрат, обґрунтовано понесених заявником на момент їх сплати, за результатами розгляду справи судом у разі звільнення протилежної сторони від сплати судового збору, яка мала компенсувати такі витрати протилежній стороні у порядку розподілу судових витрат.

Проаналізувавши правові підстави застосування постанов Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року №590 (зі змінами), від 03 серпня 2011 року № 845 та наказу Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787, Верховний Суд констатував наявність неврегульованих суспільних відносин, що виникають з підстав, передбачених частиною шостою статті 141 ЦПК України, що означає для суду заборону на здійснення процесуальної діяльності.

Колегія суддів зазначила, що конструкція й аналіз змісту частини шостої статті 141 ЦПК України не передбачає передумов для формування законодавчо обґрунтованої відповіді на те, у яких розмірах відбувається компенсація судового збору, та за яких умов сторона вправі вимагати таку компенсацію від держави.

Наявність описаної прогалини у законодавстві, на думку колегії суддів, має бути усунута повноважним органом державної влади. Враховуючи, що головним розпорядником бюджетних коштів є Кабінет Міністрів України, то саме він і має визначити, якими є видатки за частиною шостою статті 141 ЦПК України та у якому порядку, за рахунок яких коштів та за яких умов вони підлягають компенсації стороні, яка їх понесла.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що правило частини шостої статті 141 ЦПК України носить переважно декларативний характер, оскільки у законодавстві не передбачено дієвого механізму реалізації її положень.

Мотиви незгоди з висновками Верховного Суду

Одним із основних принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення, закріпленим у статті 2 ЦПК України, якою визначені завдання та основні засади цивільного судочинства.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної або відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Наведені вище положення ЦПК України, свідчать про те, що держава Україна взяла на себе зобов`язання компенсувати певним учасникам справи судові витрати, зокрема сплаченого судового збору у разі, якщо інша сторона звільнена від такого обов`язку.

АТ «Ідея Банк» обґрунтовувало заяву про роз`яснення постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року щодо порядку та способу компенсації витрат, понесених по сплаті судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі

4 802,50 грн, тим, що 14 червня 2021 року банк отримав від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві відповідь на заяву про повернення судового збору у розмірі 4 802,50 грн на підставі постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року, з посиланням на те, що постанова суду касаційної інстанції не підлягає виконанню, оскільки законодавством не встановлено порядок компенсації судових витрат в частині повноважень органів Казначейства щодо взаємодії з судами з метою вирішення даного питання, тоді як судове рішення не передбачає його виконання в частині компенсації судових витрат в інший спосіб - шляхом здійснення їх стягнення або повернення коштів.

Статтею 271 ЦПК України передбачено право осіб, які брали участь у справі та органів виконання рішення суду вимагати роз`яснення рішення, ухваленого по суті спору, коли його зміст викладено не чітко, його положення незрозумілі, внаслідок чого виконання такого рішення викликає труднощі чи стає неможливим.

У пункті 32 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що всі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю.

В ухвалі про роз`яснення судового рішення суд викладає більш повно та докладно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не змінюючи при цьому суть рішення.

Погоджуючись з висновками колегії суддів про те, що постанова Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 (зі змінами), та Порядок повернення (перерахування коштів) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 (далі Порядок - № 787) не врегульовують питання компенсації судового збору за рахунок держави відповідно до правил частини шостої статті 141 ЦПК України, не можу погодитися з висновком колегії суддів про те, що постанова Кабінету Міністрів України

від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі - Порядок № 845) не врегульовує зазначеного питання.

З преамбули постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» убачається, що вона прийнята на виконання пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, підпунктом 1 якого установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків завданих бюджету рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих) бюджетів виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання.

Аналіз змісту наведеного вище положення дає підстави для висновку, що рішення судів, у тому числі і рішення суду про стягнення (відшкодування, компенсацію) судових витрат з державного (місцевих) бюджетів виконується органами Казначейства. Виконання судових рішень про стягнення коштів з державного (місцевих) бюджетів охоплюється Порядком № 845, зокрема пунктом 1 Загальних положень передбачено, що цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Пунктом 2 Порядку визначені терміни, що вживаються у цьому Порядку, зокрема надано визначення виконавчих документів, якими є оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Компенсація судових витрат стороні за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за правилами частини шостої статті 141 ЦПК України є результатом здійснення судом розподілу судових витрат, який здійснюється судом за наслідками вирішення справи.

Таким чином, виконавчий лист, який підлягає видачі за заявою стягувача на виконання постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року, про компенсацію (відшкодування, стягнення) АТ «Ідея Банк» судових витрат за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, є виконавчим документом, механізм виконання якого урегульовано Порядком № 845.

Зазначене підтверджується і пунктом 6 Порядку, яким визначено перелік документів, які подає стягувач до Казначейства, серед який - оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності.)

Пунктом 16 Порядку № 845 передбачено, що виконання виконавчих документів щодо стягнення судового збору, зарахованого до державного бюджету, здійснюється органами Казначейства у безспірному порядку без звернення до органу, що контролює справляння надходжень бюджету за відповідною інформацією. При цьому пунктом 19 цього Порядку обумовлено, що безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів і їх перерахування на рахунок, зазначений у виконавчому документі про стягнення надходжень бюджету або у заяві про виконання рішення про стягнення надходжень бюджету, здійснюється органами Казначейства з відповідного рахунка, на який такі кошти зараховані, шляхом оформлення розрахункових документів.

Відповідно до пункту 28 Порядку № 845, орган Казначейства не пізніше двох робочих днів з наступного дня після надходження виконавчого документа на підставі документів, поданих стягувачем, визначає коди класифікації видатків бюджету і рахунки, з яких проводиться безспірне списання коштів.

Аналіз зазначених положень Порядку № 845, на мою думку, дає підстави для висновку, що виконання рішення суду про компенсацію судового збору за рахунок держави, має вирішуватися саме в зазначеному Порядку, а тому висновки колегії суддів про наявність неврегульованих суспільних відносин, що виникають з підстав, передбачених частиною шостої статті 141 ЦПК України є помилковим, як і посилання на висновок Верховного Суду, викладений в ухвалі від 14 липня 2021 року у справі № 725/3171/19 (провадження № 61-21338св19), оскільки він фактично суперечить постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження №14-429цс19), у якій Велика Палата Верховного Суду хоч чітко і не сформулювала правового висновку, однак вирішуючи питання розподілу судових витрат у порядку статті 141 ЦПК України, вказала, що у зв`язку зі звільненням позивачки від сплати судового збору, сума судового збору, яку сплатив відповідач під час розгляду справи компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України та підлягає стягненню з державного бюджету України.

Щодо допустимості роз`яснення судового рішення шляхом зміни способу його виконання.

Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду, виходячи з системного тлумачення норм статті 271 ЦПК України та аналізу поданої заяви про роз`яснення судового рішення зазначив, що заявнику не зрозумілим є саме порядок та спосіб виконання постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року про компенсацію АТ «Ідея Банк» понесених ним витрат по сплаті судового збору у розмірі 4 802,50 грн, тоді як чинним законодавством передбачено механізм надання роз`яснення змісту судового рішення, а не роз`яснення порядку його виконання. Шляхом роз`яснення судового рішення суд не вправі змінювати спосіб та порядок його виконання.

Разом з тим, зі змісту заяви АТ «Ідея Банк» про роз`яснення судового рішення убачається, що заявник просив роз`яснити резолютивну частину постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року у зв`язку з труднощами щодо її виконання, а не щодо зміни способу та порядку виконання, що не суперечить положенням статті 271 ЦПК України та Порядку № 845.

У зазначеному контексті, вважаю необхідним зазначити, що вживане законодавцем у частинах шостій, сьомій 141 ЦПК України словосполучення «судові витрати компенсуються за рахунок держави» необхідно тлумачити таким чином, що «судові витрати відшкодовуються за рахунок держави», оскільки компенсація від латинського слова «compesatio» - це відшкодування витрат за щось, у даному конкретному випадку відшкодування суми сплаченого судового збору.

У резолютивній частині судового рішення при вирішенні питання про відшкодування понесених витрат (збитків), відшкодування шкоди тощо, зазначається про їх стягнення з однієї сторони на користь іншої, оскільки саме у такий спосіб можливе реальне виконання судового рішення за наслідками вирішення спору. Компенсація судових витрат стороні за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за правилами частини шостої статті 141 ЦПК України є результатом здійснення судом розподілу судових витрат, який здійснюється за наслідками вирішення справи на відповідному етапі її розгляду. А тому відсутність у резолютивній частині судового рішення вказівки про компенсацію АТ «Ідея Банк» витрат по сплаті судового збору за рахунок держави шляхом їх стягнення з державного бюджету України на користь АТ «Ідея Банк», на що і вказувало Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві у своїй відповіді на звернення АТ «Ідея Банк» є обставиною, що утруднює виконання судового рішення та потребує його роз`яснення, і не призводить до зміни способу та порядку виконання судового рішення.

Узагальнюючи наведене, вважаю, що ухвала Верховного Суду від 08 грудня

2021 року про відмову у задоволенні заяви АТ «Ідея Банк» про роз`яснення постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року постановлена з порушенням вимог частини шостої статті 141 ЦПК України та неправильним застосуванням Порядку № 845.

Суддя: Г. І. Усик