Справа № 463/4733/18
Провадження № 2/463/68/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про приведення земельної ділянки до попереднього стану шляхом знесення самочинного будівництва -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про зобов`язання останнього привести земельну ділянку площею 309,40 кв.м. по АДРЕСА_1 до попереднього стану шляхом знесення самочинно збудованої веранди, гаража, відновлення туалету, ванної кімнати та сходів по АДРЕСА_1 , зняття огорожі, воріт та хвіртки, які самочинно влаштовані відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що їй та відповідачу на праві власності належить по 1/4 частці зазначеного житлового будинку, за яким закріплена земельна ділянка площею 309,40 кв.м. Відповідач по справі захопив туалет, ванну, сходи зробив окремий вхід та захопив частину земельної ділянки, влаштував огорожу, ворота, хвіртку, здійснив будівництво веранди і користується зі своєю сім`єю даним входом і заїздом. Для облаштування огорожі вони не надавали згоди, а захоплення більшої частини земельної ділянки унеможливлює встановлення порядку користування нею. Тому, вважає що її потрібно привести у попередній стан з приводу чого подала цей позов.

Відзиву на позовну заяву відповідач не подав.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору теж не було подано.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 10.08.2018.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20.08.2018 вказаний позов залишено без руху.

Після усунення недоліків, що стали підставою для залишення позовної заяви без руху, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.09.2018 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено сторонам строк та черговість для подання заяв по суті справи.

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.02.2019 до участі в справі залучено Личаківську районну адміністрацію ЛМР як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Визначено третій особі строк для подання письмових пояснень до позову.

В подальшому, за клопотанням позивача суд витребував належним чином копії спадкових справ, заведених після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.217-229), а також ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.230-244).

Також, на запит суду надійшли матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 .

Третя особа ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.194). У зв`язку з цим ухвалою суду від 27.10.2020, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання вилучено з числа третіх осіб ОСОБА_7 та залучено до участі в справі його правонаступника ОСОБА_4 .

Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.22), в тому числі про обов`язок подати усі наявній у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Інтереси позивача представляв адвокат Нижанківська Л.А. Інтереси відповідача адвокат Васечко Ю.А. і за загальним правилом, яке закріплено в статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність позивача та відповідача з їх правами і обов`язками.

З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10.06.2019. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Позивач та її представник приймали участь у розгляді справи особисто. Відповідач, як вбачається, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, однак приймав участь у справі особисто та надавав пояснення. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Позивач, а також її представник під час виступу із вступним словом та в останньому судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та крім цього додатково зазначили, що дії відповідача створюють перешкоди у реалізації позивачем права на земельну ділянку. Просять позов задоволити.

Відповідач в останнє судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Причин неявки не повідомив. Під час виступу із вступним словом 18.07.2019 проти обґрунтованості позову заперечив, оскільки самочинне будівництво відсутнє. Зокрема, веранда побудована до 1992 року. Гараж у 1970-х роках і такий гараж належить ОСОБА_8 . Туалету і ванни немає, оскільки вони розібрані. Сходів немає, ворота, хвіртка та загорожа стоять давно. Просив в задоволенні позову відмовити.

Треті особи ЛРА ЛМР та ОСОБА_4 в останнє судове засідання також не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. Натомість, представник третьої особи ОСОБА_7 під час виступу із вступним словом 18.07.2019 проти обґрунтованості позову заперечував з мотивів відсутності самочинного будівництва.

З огляду на обсяг зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суд вважає можливим розглянути справу у відсутності осіб які не з`явились.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 , оригінал технічного паспорта на будинок від 07.10.1996, який зберігається при матеріалах інвентаризаційної справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що сторони та третя особа є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 .

Так, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, оригінал якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.86 інвентаризаційної справи). Позивачу та відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13.03.1993 належало по 1/4 частці цього будинку. Копія цього свідоцтва долучена до матеріалів справи (а.с.29). Іншими співвласниками цього будинку згідно цього ж свідоцтва були ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Вказаний будинок був успадкований ними після смерті їхньої мами ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.219зв.).

ОСОБА_6 , який був одним із співвласників будинку і який є братом позивача та відповідача помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.231зв.).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.241), після смерті ОСОБА_6 належну йому частку в будинку успадкував відповідач.

Як уже зазначалось вище, четвертий співвласник будинку ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Суду не надано доказів про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 . Однак, згідно копії заповіту від 03.10.2008 (а.с.193), все своє майно він заповів своєму племіннику ОСОБА_4 .

Дійсно, як зазначено у витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, до будинку самовільно побудовано гараж «Б» вартістю 7960 грн., тамбур «а1» вартістю 3065 грн.

Крім того, як вбачається з даних технічного паспорта від 07.10.1996, в будинку на першому поверсі є коридор V площею 3,2 кв.м. та коридор VI площею 6,60 кв.м. Вказана добудова була здійснена самовільно, однак рішенням виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів № 533 від 14.10.1986 (а.с.53 інвентаризаційної справи) надано дозвіл на її експлуатацію та реєстрацію.

У технічному паспорті від 10.01.2008 (а.с.153-160) вказані приміщення позначені як тамбур «а», а також самовільно добудований тамбур «а1» розміром 1,78 х 2,98 м. Також, наявна відповідна відмітка про самовільне будівництво цього тамбура (а.с.160) та гаражу «Б», яка в подальшому скасована на підставі наказу Мінрегіонбуду № 404 від 09.08.2012.

Також, у технічному паспорті від 2008 року вказано, що тамбур «а1» побудований у 1989 році, а гараж «Б» у 1982 році.

У подальшому, в технічних паспортах від 2013 року (а.с.103-109) та від 2017 року (а.с.110-114) відсутні будь-які відмітки про самочинне будівництво. В кінцевому, приміщення, які у технічному паспорті від 07.10.1996 були позначені як коридор V площею 3,2 кв.м. та коридор VI площею 6,60 кв.м. з врахуванням добудованого тамбура «а1» за даними технічного паспорта від 2017 року мають вигляд: коридор «І» площею 3 кв.м., санвузол 2-2 площею 3,3 кв.м., кухня 2-1 площею 7,5 кв.м. До коридору «І» прилягають сходи.

З метою приведення таких приміщень до попереднього стану, демонтажу веранди та гаражу, зняття загорожі, воріт та хвіртки позивач звернулася до суду з даним позовом.

Питання, які мають бути вирішені у цій справі полягають в тому, чи порушені права позивача та чи є відповідач особою, яка повинна відповідати за такі порушення.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16, з якою погодився Верховний Суд під час розгляду справи № 458/1173/14-ц (постанова від 16.01.2019).

При цьому, саме позивач повинен довести як факт порушення його прав самочинним будівництвом, так і факт вчинення цих дій відповідачем.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів.

На думку суду, вказані вимоги закону позивачем не виконані.

Так, звертаючись до суду з цим позовом його підставою позивач визначила те, що захоплення відповідачем частини земельної ділянки створює їй перешкоди у встановленні порядку користування такою земельною ділянкою.

Суд з такими доводами не погоджується.

Так, статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Під час розгляду цивільної справи № 693/598/13-ц (постанова від 10.10.2018р) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду роз`яснив, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Практично аналогічні приписи були передбачені у частині першій статті 30 ЗК України 1991 року, який був чинним на момент набуття сторонами права власності на частки в будинку.

Жодних доказів про будівництво відповідачем веранди позивач не надала, тоді як встановлені судом обставини свідчать лише про будівництво тамбура. Позивач надала суду фотознімки будинку (а.с.10, 11), однак такі фотознімки настільки жахливої якості, що з них взагалі неможливо встановити будь-які обставини.

Як уже зазначалось вище, згідно даних технічного паспорта від 2008 року тамбур «а1» був побудований у 1989 році, а гараж у 1982 році.

Суд не має підстав ставити під сумнів такі дані, оскільки з одного боку, позивач не надала суду доказів про протилежне, а з іншого такі обставини об`єктивно підтверджуються матеріалами інвентаризаційної справи. Зокрема, про вказаний тамбур та про гараж як самочинне будівництво зазначено у абрисі від 16.12.1986 (а.с.54 інвентаризаційної справи).

Про існування зазначеного гаражу зазначено також в акті бігучих змін від 24.12.1986 (а.с.55 інвентаризаційної справи), а також про його самовільне будівництво Львівське міжміське БТІ повідомляло голову виконкому Червоноармійської районної ради ще 29.12.1986 (а.с.56 інвентаризаційної справи).

Гараж як самовільно побудований згадується і в довідці-характеристиці від 27.08.1991 (а.с.31)

Іншими словами, самочинне будівництво тамбура та гаражу проведено ще до того, як співвласниками будинку стали сторони і саме в такому його виді як позивач, так і відповідач успадкували відповідні частки.

З одного боку, вказане ставить під сумнів твердження позивача про порушення її прав саме відповідачем, а з іншого, виключає можливість покладення саме на відповідача обов`язку приведення будинку до попереднього стану.

Що ж стосується вимог про зобов`язання відповідача відновити туалет, ванну та сходи, то в цій частині суд також констатує відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували, що вказаними діями порушено права позивача і що саме відповідач є тією особою, який повинен відповідати за таке порушення.

Аналогічне стосується позовних вимог про зобов`язання відповідача зняти огорожу, ворота та хвіртку.

Тому суд знаходить позов недоведеним і відмовляє в його задоволені в повному обсязі.

Щодо судових витрат.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавав. Крім того, відповідач не навів попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Аналогічною є позиція суду відносно третіх осіб, які також не подали суду доказів про понесені ними судові витрати, та крім цього не повідомляли про їх попередній розмір.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 13, 15, 16, 317, 319, 321, 328, 376, 377 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), треті особи ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради (м. Львів, вул. К.Левицького, 67) про приведення земельної ділянки до попереднього стану шляхом знесення самочинного будівництва відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 19.02.2021.

Суддя: Леньо С. І.