Ухвала

Іменем України

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 554/7428/16-ц

провадження № 61-2196ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 12 січня 2021 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Одринської Т. В., Карпушина Г. Л., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , приватного підприємства «Крона», третя особа - Полтавська міська рада, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , приватного підприємства «Крона» (далі - ПП «Крона») про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору оренди землі від 30 травня 2013 року, укладеного з Полтавською міською радою, на умовах оренди ОСОБА_2 користується двома земельними ділянками за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: земельною ділянкою площею 1 092 кв. м нежитлове приміщення (частка 364 кв. м); земельною ділянкою площею 148 кв. м нежитлові приміщення (частка 37 кв. м). Поряд із земельними ділянками знаходиться земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , якою користується відповідач. Між земельними ділянками є проїзд, який знаходиться у спільному користуванні. Однак, відповідач, без будь-яких погоджень з позивачем та власником земельної ділянки, загородив проїзд з боку АДРЕСА_2 шляхом встановлення капітальних споруд. Проїзд через ворота контролюється охороною, а порядок проїзду через них визначається відповідачем. Крім того, відповідач вздовж проїзду на орендованій позивачем земельній ділянці встановив паркан з металопрофілю. Таким чином, своїми незаконними діями відповідач обмежив право позивача на користування орендованою земельною ділянкою та створив позивачу перешкоди у вільному доступі до земельної ділянки. Оскільки відповідач відмовився в добровільному порядку усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, позивач неодноразово зверталася до уповноважених органів, у тому числі до прокуратури та Інспекції по контролю за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста виконавчого комітету Полтавської міської ради. Згідно відповіді Інспекції від 11 грудня 2015 року відповідачу було надано припис на демонтаж воріт і було складено адміністративний протокол за статтею 152 КУпАП України. Проте відповідачем було проігноровано припис інспекції, ворота до цього часу не демонтовано.

ОСОБА_2 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просила:

усунути перешкоди у користуванні орендованою позивачем земельною ділянкою шляхом зобов`язання ПП «Крона» та ОСОБА_3 , який є засновником і керівником ПП «Крона», солідарно демонтувати встановлені без відповідних дозвільних документів ворота в проїзді, який знаходиться в спільному користуванні між земельними ділянками за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою: АДРЕСА_2 з боку проїзної частини, та паркан з металопрофілю, встановлений вздовж зазначеного проїзду на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави в складі судді: Кулешової Л. В. від 12 лютого 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою, розташованої у АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ПП «Крона» в особі керівника ОСОБА_3 демонтувати встановлені без відповідних дозвільних документів ворота в проїзді, який знаходиться у спільному користуванні та розташований між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 з боку проїзної частини, та огорожу з металопрофілю, встановлену вздовж зазначеного проїзду на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення. Суд встановив, що ПП «Крона» знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , його засновником та керівником є ОСОБА_4 . Земельна ділянка, яка перебуває в оренді позивача та розташована у АДРЕСА_1 , межує із земельною ділянкою у АДРЕСА_2 , на якій розташоване ПП «Крона». Згідно з листом Інспекції по контролю за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста виконавчого комітету Полтавської міської ради від 11 грудня 2015 року ОСОБА_2 повідомлено, що під час розгляду попереднього звернення ОСОБА_3 було надано припис на демонтаж воріт, встановлених без відповідних дозвільних документів. За невиконання вимог по припису на ОСОБА_3 інспекцією по контролю за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста виконавчого комітету Полтавської міської ради 15 грудня 2015 року складено протокол № 0708 про адміністративне правопорушення за статтею 152 КУпАП України та в протоколі зазначено, що по АДРЕСА_2 зафіксовано факт порушення статті 9 Правил благоустрою та збереження чистоти і порядку у м. Полтава, встановлення ОСОБА_3 огорожі (металевих воріт) без дозвільних документів. Відповідачі не надали суду належних, допустимих та достовірних доказів на спростування доводів позивача щодо перешкоджання користування орендованою земельною ділянкою та встановлення огорожі та воріт на підставі дозвільних документів. Оскільки власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, тому вимоги ОСОБА_2 щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою підлягають задоволенню шляхом зобов`язання ПП «Крона» в особі керівника ОСОБА_3 демонтувати встановлені без відповідних дозвільних документів ворота в проїзді, який знаходиться у спільному користуванні та розташований між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 з боку проїзної частини, та огорожу з металопрофілю, встановлену вздовж зазначеного проїзду на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому суд зазначив, що відсутні підстави для солідарного зобов`язання відповідачів демонтувати ворота та огорожу, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі,звернулася з апеляційною скаргою.

Оскарженою ухвалою Полтавського апеляційного суду від 12 січня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ПП «Крона» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою закрито.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, щоз рішення суду та матеріалів справи слідує, що оскаржене рішення суду першої інстанції не стосується безпосередньо прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_1 . Рішенням суду першої інстанції не вирішувалися права та обов`язки ОСОБА_1 . Сам факт, що ОСОБА_1 є співвласницею земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 та адміністративної будівлі за вказаною адресою, не свідчать про порушення її прав оскарженим рішенням суду. Суд першої інстанції зобов`язав ПП «Крона» в особі керівника ОСОБА_3 демонтувати встановлені без відповідних дозвільних документів ворота в проїзді, який знаходиться у спільному користуванні та розташований між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 з боку проїзної частини. Однак, суд не зобов`язував відповідачів вчиняти дії саме на території земельної ділянки чи адміністративної будівлі, які належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 . Тобто, суд не тільки не покладав обов`язок на ОСОБА_1 щодо вчинення дій, а і не зобов`язував вчиняти інших осіб дій, на земельній ділянці чи адміністративній будівлі співвласником яких вона є.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона за власні кошти облаштувала огорожу з металопрофілю, оскільки вони не свідчать про порушення рішенням суду першої інстанції прав ОСОБА_1 . Оскарженим рішенням суду зобов`язано ПП «Крона» в особі керівника ОСОБА_3 демонтувати встановлені без відповідних дозвільних документів огорожу з металопрофілю, встановлену вздовж зазначеного проїзду (знаходиться у спільному користуванні та розташований між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 з боку проїзної частини) на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, суд не зобов`язував відповідачів вчиняти дії щодо огорожі на території земельної ділянки, яка на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 .

Апеляційний суд зазначив, що у акті виконаних робіт, на який посилається ОСОБА_1 , як на доказ порушення свого права, вказано, що огорожа облаштована за адресою: АДРЕСА_2 , але, як слідує із оскарженого рішення суду першої інстанції, суд зобов`язав вчинити дії відносно огорожі, яка встановлена вздовж зазначеного проїзду на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, у матеріалах справи відсутні переконливі докази, що саме відносно огорожі, на яку посилається ОСОБА_1 , суд зобов`язав відповідачів вчинити дії. Також, колегія суддів звернула увагу, що ОСОБА_3 , ПП «Крона» рішення суду першої інстанції не оскаржували, а отже, погодилися із рішенням суду першої інстанції та тим, що право ОСОБА_5 порушено особами, які зазначені в рішенні Октябрського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2018 року.

11 лютого 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 12 січня 2021 року, у якій просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не було залучено до участі у справі, хоча вона є співвласником земельної ділянки, розташованої у АДРЕСА_2 та відповідно співвласником адміністративної будівлі, що також знаходиться за указаною адресою. Окрім того, ОСОБА_1 зазначає, що витрачала власні кошти на облаштування огорожі з металопрофілю. За таких обставин, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2018 року вирішено питання про права, свободи, інтереси ОСОБА_1 , оскільки указаним рішеням позивачу усунено перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ПП «Крона» демонтувати встановлені без відповідних дозвільних документів ворота, співвласником яких є ОСОБА_1 . Однак згідно чинного законодавства України ОСОБА_1 як громадянину України гарантовано право на непорушність протиправного позбавлення права приватної власності. Особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає, що не може бути позбавлена конституційного права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. У касаційній скарзі указано, що ураховуючи той факт, що ОСОБА_1 і ПП «Крона» є співвласниками земельної ділянки по АДРЕСА_2 , отримання дозволу на встановлення огорожі на приватній території чинним законодавством не передбачено. Апеляційний суд не звернув уваги на посилання ОСОБА_1 на те, що позивачем не було надано належних доказів того, що огорожа була встановлена виключно ПП «Крона» на земельній ділянці, яка перебуває у спільному користуванні, а не на приватній території. Окрім цього, головуючим у суді апеляційної інстанції було встановлено факт, що на момент звернення до суду із позовом співвласниками земельної ділянки по АДРЕСА_2 були ще й інші особи. Твердження позивача про те, що ворота були встановлені ПП «Крона» без дозвільних документів не відповідає дійсності, оскільки відповідно до акту прийому передачі адміністративної будівлі по АДРЕСА_2 , ПП «Крона» відповідно до умов договору купівлі-продажу від 14 квітня 2004 року було передано в`їздну групу - металеві ворота, хвіртка та два стовпи. Відтак, апеляційний суд зробив помилковий висновок про те, що відсутній очевидний та безумовний звязок між рішенням суду першої інстанції та правами, інтересами та обов`язками ОСОБА_1 . Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд фактично самоусунувся від перегляду в апеляційному порядку оскарженого рішення суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У частині першій статті 352 ЦПК України закріплено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що: «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

Встановивши, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2018 року не вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 12 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , приватного підприємства «Крона», третя особа - Полтавська міська рада, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук